Саймън Бекет
Кървави белези

Превод от английски: Милена Радева, 2014

chitanka.info

1

Колата се движи на изпарения. Не съм виждал бензиностанция от часове и стрелката на бензина опасно клони към червеното. Трябва да се отклоня от пътя, но полята изглеждат безкрайни, сякаш твърдо решени да се точат край мен, докато двигателят изръмжи за последно. Въпреки че все още е рано, денят е сух и горещ. Ветрецът, който влиза през отворените прозорци, само раздвижва въздуха, без да го разхлажда.

Карам надвесен над волана в очакване колата всеки момент да загасне. И точно тогава виждам процеп в зелената бариера. Вляво има път, чийто край се губи в житните поля. Завивам, колата започва да подскача по неравните коловози, изобщо не ме интересува накъде отивам, стига само да е далеч от хорските погледи. Пътят води към горичка. Клоните на дърветата дращят по прозорците, докато навлизам с аудито навътре и загасям двигателя. Тук, в сянката на дърветата, е по-прохладно. В тишината дочувам шум от течаща вода. Затварям очи и отпускам глава назад, но няма време за почивка.

Трябва да продължа.

Отварям жабката на колата. В нея няма нищо, което би могло да издаде самоличността ми, само боклуци и един почти пълен пакет цигари. Старата ми марка — „Кемъл“. Докато се навеждам през съседната седалка, за да ги взема, долавям някаква миризма. Слаба, но неприятна, като от месо, оставено на слънце.

Има нещо размазано по скъпата кожена седалка, както и по предпазния колан, който виси размотан на пода. На едно място здравата му материя е продрана почти докрай и когато го докосвам, по пръстите ми остава нещо тъмно и лепкаво.

Коленете ми се подкосяват, като си помисля, че всичко това се е виждало съвсем ясно през целия път дотук. Искам да се отдалеча колкото е възможно повече от тази кола, но не мога да я оставя така. Клоните на дърветата се блъскат във вратата, докато слизам. През горичката минава поточе и ръцете ми треперят, когато намокрям парцала от жабката. Успявам лесно да изтрия седалката, но кръвта е полепнала по колана. Почиствам го, доколкото мога, след това изплаквам парцала в поточето. Водата сякаш пронизва дланите ми с безброй парченца остро стъкло, докато търкам, жулейки ги с пясък от дъното. Въпреки това продължават да ми се струват мръсни.

Плискам лицето си с вода и примигвам, когато одраното по бузата ми започва да смъди, след това се връщам в колата. Прахът от пътя прикрива черния й цвят. Изкъртвам с камък английските регистрационни номера и след това вземам раницата от багажника. Отдръпвам постелката и стомахът ми се свива, когато виждам пакета, увит в найлон.

Краката ми изведнъж омекват и се облягам на колата.

Пакетът е голям колкото плик захар, но белият прах в него далеч не е толкова безобиден. Оглеждам се бързо, сякаш наблизо може да има някой, който да ме види. Но наоколо има само дървета и се чува единствено непрекъснатото жужене на насекомите. Гледам пакета, без да го виждам, прекалено съм уморен, за да реша какво да правя с този нов проблем. Не искам да го вземам със себе си, но и не мога да го оставя. Грабвам го, напъхвам го дълбоко в раницата, затръшвам капака на багажника и тръгвам.

Житните поля са все така безлюдни, когато излизам от горичката. Хвърлям регистрационните табели и ключовете на колата сред високите стебла на посевите и след това изваждам телефона си. Повреден е така, че не подлежи на ремонт. Вадя в движение СИМ картата, счупвам я на две и хвърлям парчетата на една страна, а телефона на друга.

И без това няма на кого да се обадя.

Слънцето се издига все по-високо и сивата настилка на пътя започва да се гъне и да се изкривява. Струва ми се, че малкото коли по нея са почти неподвижни, замрели в горещината, докато не профучат край мен като ярки цветни петна. Раницата е кацнала високо на гърба ми, сякаш е личната ми опитомена маймуна. Вървя почти час и чак тогава решавам, че съм се отдалечил достатъчно от аудито. Вдигам палец и се опитвам да спра някого.

Червената коса ми помага толкова, колкото и пречи, едновременно привлича вниманието, но и показва, че съм чужденец. Първите, които ме вземат на стоп, са млада двойка в старо пежо.

— Où allez vous? — пита момчето и цигарата в устата му почти не помръдва.

Опитвам се да превключа между езиците. Напоследък съм свикнал повече да слушам френски, отколкото да го говоря, но не това ме спира. Накъде отивам?

Нямам представа.

— Където и да е. Просто пътувам.

Сядам на предната седалка, момичето се премества отзад, без да се оплаква. Доволен съм, че шофьорът носи слънчеви очила, защото това ми дава извинение да не свалям своите. Покриват синините по лицето ми.

Той поглежда рижата ми коса.

— Англичанин ли си?

— Да.

— Говориш френски доста добре. Отдавна ли си тук?

За момент се затруднявам да отговоря. Вече имам чувството, че съм тук от цяла вечност.

— Не много отдавна.

— Тогава как го научи? — пита момичето и се навежда между двете седалки.

Тъмнокоса е и леко пълна, с приятно, открито лице.

— Когато бях по-млад често идвах тук. Аз съм… Много харесвам френските филми.

Млъквам. Усещам, че говоря повече, отколкото възнамерявах. За щастие, нито един от двамата не проявява особен интерес към думите ми.

— Аз самият предпочитам американските филми — казва той и свива рамене. — И колко ще останеш?

— Не знам — отвръщам.

Оставят ме в покрайнините на малко градче. Вадя няколко евро от скромните си запаси и купувам хляб, сирене, бутилка вода и запалка еднодневка. От пазара на площада купувам и бейзболна шапка с козирка. Евтина имитация на „Найк“, но ще пази главата ми от слънцето и ще прикрие синините. Знам, че се държа параноично, но не мога да спра. Не искам да привличам повече от необходимото внимание.

Изпитвам облекчение, когато напускам града и отново тръгвам през откритите поля. Слънцето изгаря голия ми врат. След около километър сядам сред редица тополи и се опитвам да хапна малко хляб и сирене. Успявам да преглътна няколко хапки, след това повръщам всичко, напъните продължават дори и след като съм изпразнил всичко от стомаха си. Когато спазмите най-после отминават, се облягам на едно дърво. Чувствам се толкова изтощен, че единственото, което искам, е да остана да лежа там и да се предам.

Но не мога да го направя. Ръката ми трепери, когато щраквам запалката и дръпвам от цигарата. Това е първата ми цигара от две години насам, но имам усещането, че най-после съм се завърнал у дома. Част от напрежението ме напуска, когато издишвам дима, и в няколко благословени секунди успявам да не мисля за нищо.

Допушвам цигарата, изправям се и тръгвам отново. Имам съвсем смътна представа къде се намирам в момента, но това няма абсолютно никакво значение, тъй като така или иначе нямам планове. Вдигам палец всеки път, когато край мен профучи някоя кола, но това не се случва особено често. Всички пътища тук са така наречените routes bis, тихи затънтени отсечки, които обикалят около скоростните шосета и магистралите. До средата на следобеда се возя в един ситроен, а после и в едно рено и изминавам по-малко от двайсет километра. И в двата случая пътуванията са кратки — местни хора, отиващи до съседното градче или село, но от известно време дори и подобни възможности са изчезнали. Пътят е толкова тих, сякаш светът напълно е забравил за мен. Единственият шум идва от влаченето на ботушите ми и от непрестанното жужене на насекомите. Няма никаква сянка и съм благодарен, че шапката ме пази от слънцето.

Струва ми се, че съм вървял цяла вечност, когато откритите поля отстъпват на гъста кестенова гора. Оградена е със стара бодлива тел, но широките клони на дърветата дават известно облекчение от слънцето.

Свалям внимателно раницата от схванатите си рамене и отпивам от водата. Останало е съвсем малко. Топла като кръв, тя едва успява да намокри устните ми и свършва. Трябваше да купя още една бутилка. Но трябваше да направя и още толкова много други неща. Вече е късно да променя каквото и да било.

Присвивам очи и поглеждам надолу по пътя — прав като стрела, той трепти от горещината и по него не се вижда жива душа. Затварям шишето с водата и си пожелавам да се появи някоя кола. Не се случва. Господи, колко е горещо. Отново изгарям от жажда. Свалям шапката и прокарвам пръсти през мократа си от пот коса. Спомням си, че преди малко, докато вървях по пътя, минах покрай портата на някаква ферма. Прехапвам устни, никак не ми се иска да се връщам обратно. Но пресъхналото гърло ме кара да взема решение. Нямам никаква представа след колко време ще стигна до друг град, а е прекалено горещо, за да изкарам без вода.

Вдигам раницата и тръгвам обратно натам, откъдето дойдох.

Портата е обрамчена със същата бодлива тел, с която е оградена и гората. На дирека е закачена пощенска кутия, на която с избелели букви е изписана една-единствена дума: Арно. На резето виси стар, но солиден катинар, който обаче е оставен отключен.

Хвърлям още един поглед надолу по пътя, но той остава все така пуст. Бутвам портата и минавам през нея, като внимавам да не се закача на бодливата тел. Пътят плавно се изкачва, след това завива надолу и разкрива няколко струпани един до друг покриви между дърветата. Продължавам напред и скоро се озовавам в прашен двор. В центъра му има порутена къща, част от нея покрита с паянтово скеле. Срещу къщата е разположена голяма плевня, а встрани има празна конюшня, на чиято стена виси древен часовник, останал само с една стрелка. Коне няма, но в откритото сводесто пространство са паркирани няколко превозни средства в различна степен на разруха.

Наоколо няма никой. Някъде наблизо блее коза и няколко кокошки се мотаят в прахоляка. Ако не бяха те, щях да реша, че фермата е запустяла. Спирам пред двора, никак не ми се иска да продължа. Вратата на къщата е открехната. Приближавам до небоядисаната й рамка и чукам. След малко ми отговаря женски глас.

— Qui est-ce?

Бутвам вратата. След ярката светлина навън ми се струва, че в къщата цари непрогледен мрак. Минават една-две секунди, преди да видя младата жена, седнала до кухненската маса, малко по-късно забелязвам, че държи в ръцете си бебе.

Вдигам празната бутилка и нерешително формулирам въпроса на френски:

— Може ли да ми налеете малко вода?

Дори да е притеснена от появата на непознат човек, не го показва.

— Как влязохте тук? — пита тя, гласът й е бавен и спокоен.

— Портата беше отворена.

Чувствам се като натрапник, докато погледът й се плъзга по мен. Оставя бебето в един висок дървен стол.

— Искате ли да ви налея и чаша вода?

— Да, би било чудесно.

Занася бутилката до чешмата и първо налива вода в нея, а след това пълни и една голяма чаша. Изпивам я с благодарност. Водата е леденостудена и има едва доловим земен вкус на желязо.

— Благодаря — казвам и й подавам празната чаша.

— Ще заключите ли катинара, след като излезете? — моли ме тя. — Не е трябвало да стои отворен.

— Добре. Благодаря още веднъж.

Чувствам погледа й върху себе си, когато преминавам през обляния от слънчева светлина двор.

Тръгвам отново през гората по пътя към шосето. Както и преди, наоколо е съвсем тихо. Заключвам портата и продължавам да вървя. От време на време извръщам глава, за да проверя дали не идва някоя кола, но пред погледа ми няма нищо друго, освен нагорещения от слънцето асфалт. Подпъхвам палци под ремъците на раницата, за да поема част от тежестта й. Натежава, когато си спомня какво има в нея, затова се опитвам да прогоня всички мисли и се съсредоточавам върху това да движа краката си един пред друг.

В горещата тишина постепенно се откроява шумът на двигател. Обръщам се и виждам, че нещо приближава, някаква тъмна точка, размазана от жегата. В началото ми се струва, че виси неподвижно над собственото си отражение. След това гумите й се плъзгат надолу, докосват пътя и неясната точка се превръща в синя кола, която бързо се носи към мен.

В момента, в който се измъквам от сянката на дърветата, забелязвам, че на покрива й има нещо. В следващия миг осъзнавам какво е. Прескачам оградата от бодлива тел, закачам дънките си на нея и се приземявам тромаво под тежестта на раницата. Спускам се навътре в гората, без да спирам, а зад гърба ми шумът от мотора се чува все по-силно. Скривам се зад едно дърво, когато колата стига до мен, и оттам поглеждам към пътя.

Полицейската кола отминава. Опитвам се да доловя дали намалява скоростта, да разбера дали са ме забелязали. Но шумът на мотора постепенно заглъхва и накрая изчезва съвсем. Отпускам глава на дървото. Знам, че реакцията ми е пресилена, че френската полиция най-вероятно изобщо не се интересува от мен, но съм прекалено напрегнат, за да оставя нещата на случайността. А и не мога да рискувам да претърсят раницата.

Усещам някакъв горчив вкус в устата си. Кръв. Прехапал съм устната си. Плюя, за да я прочистя и вадя от раницата бутилката с вода. Ръцете ми треперят, докато изплаквам уста, след това се опитвам да преценя къде съм.

Гората се простира върху нисък хълм и през дърветата забелязвам малко езеро, което блести недалече от мен. На единия му бряг се виждат покривите на някаква ферма, малки и незначителни в далечината. Предполагам, че е същата ферма, в която помолих за вода, най-вероятно все още съм на тяхна земя.

Ставам и изчиствам дънките си от клонките и пръстта. Фланелката е залепнала за гърба ми от пот. Толкова е горещо, че въздухът сякаш излиза от пещ. Поглеждам отново към езерото и ми се приисква да поплувам. Знам, че няма как да стане, трябва да продължа да се движа. Отпивам отново от водата, правя крачка напред и изкрещявам, когато нещо захапва крака ми.

Болката сковава ходилото ми и ме поваля на колене. Лявото ми стъпвало е стиснато от чифт черни полукръгли зъбци. Опитвам се да го освободя, но движението предизвиква нова вълна от болка по дължината на крака ми.

— Господи!

Застивам неподвижно и едва поемам дъх, обзет от паника. Стъпил съм в някакъв железен ловен капан, скрит сред преплетените корени на дървото. Стиснал е крака ми от средата на стъпалото до над глезена, острите му железни зъби са пробили дебелата кожа на ботуша. Забили са се така дълбоко в крака ми, че усещам студения им допир до костта.

Стискам очи в напразен опит да отхвърля случилото се.

— По дяволите! По дяволите!

Но с това не постигам нищо. Изхлузвам раницата, намествам се по-удобно и хващам с две ръце челюстите на капана. Те изобщо не помръдват. Запъвам свободния си крак в корените на дървото и правя повторен опит. Този път, за моя радост, усещам, че капанът поддава, но съвсем не е недостатъчно. Ръцете ми се разтреперват от усилието, а металните зъби се забиват в дланите ми. Бавно отпускам и задъхан се облягам на дървото.

Облизвам раните по ръцете си и оглеждам капана по-внимателно. Изработен е грубо и е леко почервенял от ръжда, но не много, което означава, че не е тук отдавна. Всъщност ми се струва, че пантите са били смазани скоро. Тревожно скоро. Опитвам се да не мисля какво може да значи това и насочвам вниманието си към веригата, с която е закрепен. Къса е и води към дървен клин, скрит между корените на дървото. Дръпвам я няколко пъти и съвсем скоро се убеждавам, че само си губя времето, като се опитвам да я измъкна.

Докато седя така с крак в капана, поставям ръце на земята, за да се избутам в по-удобно положение, и усещам нещо мокро. Бутилката с вода лежи там, където я изпуснах, по-голямата част от съдържанието й вече е попило в сухата земя. Грабвам я, макар че водата е престанала да се излива. Отпивам внимателно, затварям с капачка остатъка и се опитвам да мисля.

Добре, само спокойно. Първоначалната болка се е усилила и сега кракът ми пулсира като зъбобол — от ходилото нагоре по пищяла. Кръвта е започнала да се просмуква през кожения ми ботуш. Като изключим жуженето на насекомите, изпъстрената със слънчеви петна гора е абсолютно тиха. Поглеждам към покривите на фермата. Прекалено далече са и никой няма да ме чуе, ако викам, а аз така или иначе не искам да го правя. Освен ако не се наложи.

Започвам да ровя в раницата и да търся джобното си ножче. Знам, че е някъде там, но докато го търся, пръстите ми попадат на друго. Вадя го и потръпвам от шока.

Снимката е избеляла и с подгънати краища. Нямах никаква представа, че е в раницата. Бях забравил дори, че я има. Лицето на момичето е станало съвсем неясно от гънката през средата, която разкривява усмивката. Зад нея се белее кеят на Брайтън, ярък и ясен на фона на синьото небе. Косата й е руса и изсветляла от слънцето, лицето й е с тен. Изглежда здрава и щастлива.

Чувствам се замаян. Оставям снимката и имам чувството, че дърветата започват да се накланят към мен. Поемам дълбоко въздух, опитвам се всячески да запазя спокойствие. Миналото вече не съществува. Не мога да направя нищо, за да го променя, а настоящето и без това е достатъчно тревожно. Намирам ножчето и се намествам по-удобно. Острието му е дълго около седем сантиметра, има отварачка за бутилки и тирбушон, но няма приставка за отваряне на железни капани. Вкарвам острието между зъбците и се опитвам да ги отворя, но падам назад, когато то се пречупва.

Хвърлям счупения нож и започвам да се оглеждам за друго. До мен има сух клон. Не мога да го достигна, но използвам по-малко клонче, за да го придърпам към себе си, след това вмъквам дебелия му край в челюстите. Металът се забива в дървото, но капанът бавно започва да се отваря. Натискам по-силно и стискам зъби, когато зъбците започват да се отделят от плътта ми.

— Точно така! Хайде!

Клонът се чупи. Челюстите на капана рязко се затварят.

Пищя.

Лежа по гръб, когато болката започва да утихва. Изправям се отново и безпомощно запращам пръчката към капана.

— Копеле!

Вече не мога да се преструвам, че положението не е сериозно. Дори да успея да освободя крака си, се съмнявам, че ще мога да измина много път с него. Но това е по-малкият проблем, защото фактът, че не мога да се освободя, започва все повече да ме плаши.

Доволен ли си сега? Сам се докара дотук. Изхвърлям тези мисли от главата си и се опитвам да се съсредоточа върху по-належащия проблем. С помощта на тирбушона започвам да копая около клина, за който е застопорен капанът. Действията ми са абсолютно безрезултатни, но освобождавам част от емоциите си, като мушкам земята и корените на дървото. В крайна сметка ножът пада от ръката ми и аз се отпускам върху дънера.

Слънцето значително се е снишило на хоризонта. Все още има няколко часа до свечеряване, но мисълта, че ще се наложи да остана тук цяла нощ, ме ужасява. Опитвам се да измисля нещо, но установявам, че има само едно, което мога да направя.

Поемам дълбоко въздух и започвам да викам.

Викът ми замира, без да предизвика ехо. Съмнявам се, че е достигнал до фермата, в която бях. Започвам да крещя отново и на английски, и на френски, докато преграквам и ме заболява гърлото.

— Някой да помогне! — почти ридая и след това добавям тихо: — Моля!

Думите сякаш попиват в следобедната жега, изгубват се сред дърветата. Когато замират, отново се спуска тишината.

В този момент ми става ясно, че няма да отида никъде.

* * *

На следващата сутрин вече съм обзет от треска. През нощта извадих спалния чувал и се завих с него, но въпреки това почти през цялото време треперех от студ. Обзет от тъпа болка, кракът ми пулсира с ритъма на сърцето. Подул се е до над коляното. Въпреки че разхлабих връзките на ботуша, доколкото успях, кожата му, която вече е тъмна и лепкава, се е опънала около ходилото ми като барабан. Имам чувството, че кракът ми е огромен цирей, готов да се пръсне.

На развиделяване започвам да викам отново, но гърлото ми е така пресъхнало, че от него излиза само дрезгаво грачене. Не след дълго дори това усилие ми се струва непосилно. Опитвам се да измисля други начини, с които да привлека внимание, и за известно време се въодушевявам от идеята да подпаля дървото, под което се намирам. Стигам дотам, че дори започвам да търся запалката из джобовете си, докато здравият разум надделява.

Фактът, че сериозно обмислях да го направя, започва да ме плаши.

Но моментът на просветление не трае дълго. Отмятам спалния чувал, когато слънцето започва да се издига и сутрешната жега става все по-голяма. Горя и съм достигнал до онзи прекрасен момент на треската, когато едновременно си потънал в пот и се тресеш от студ. Поглеждам крака си с омраза, иска ми се да мога да го прегриза като животно, попаднало в капан. За момент наистина се превръщам в животно, усещам вкуса на собствената си кожа, кръв и кост, докато хапя крака си. След това отново седя облегнат на дънера. Единственото, захапало крака ми, е желязото във форма на полумесец.

Много пъти губя съзнание и после пак идвам на себе си, потънал в объркани, трескави видения. В един момент отварям очи и виждам надвесено над мен лице. Момиче е, красиво, прилича на Светата дева. Струва ми се, че ликът се слива с онзи от снимката и гърдите ми се раздират от вина и мъка.

— Съжалявам — казвам, или поне си мисля, че казвам. — Съжалявам.

Взирам се в това лице с надежда да открия знак, че ми прощава. Но докато го наблюдавам, под него започва да прозира формата на черепа, повърхностната красота се лющи и отдолу се подават разложението и смъртта.

В мен изригва нова болка, агония, която ме понася на вълната си. Някъде далеч се чува нечий писък. Когато заглъхва, долавям около себе си гласове. Говорят на език, който познавам, но не мога да разбера. Преди всичко да заглъхне, няколко думи отекват в съзнанието ми, ясни като камбанен звън:

— Doucement. Essayez d’être calme.

Внимателно, това мога да го разбера. Но съм озадачен защо с необходимо да пазят тишина.

После болката отново ме завладява и аз преставам да съществувам.

Лондон

Таванският прозорец е замъглен от влагата. Дъждът пада върху него и капките барабанят по стъклото. Докато лежим на леглото, неясните ни отражения висят отгоре, размазани наши двойници, хванати в капана на стъклото.

Усещам, че Клоуи отново е далеч от мен. Познавам настроенията й достатъчно добре, че да не я притискам. Оставям я на мира, докато тя сама не реши да се върне. Вперила е поглед през прозореца на тавана, русата й коса отразява светлината на покритата с мидени черупки лампа, която купи от един базар. Сините й очи не мигат. Както винаги имам чувството, че мога да прокарам ръка пред тях и тя изобщо няма да реагира. Иска ми се да попитам за какво мисли, но не го правя. Страхувам се, че може да ми каже.

Усещам въздуха в стаята студен и влажен върху голите си гърди. В другата част на апартамента платното стои празно и недокоснато върху триножника на Клоуи. Така е от няколко седмици. Острата миризма на маслени бои и терпентин, която толкова отдавна свикнах да свързвам с малкия апартамент, сега почти напълно е изчезнала.

Усещам, че се раздвижва до мен.

— Мислиш ли понякога за смъртта? — пита ме тя.

2

Едно око се е втренчило в мен. Черно е, но центърът му е замъглен от перде, сива мъгла, изпъстрена с тъмни петна. От нея излизат множество линии и се разпростират като вълни. В един момент те изчезват и се появява грапавата повърхност на дърво. Окото се превръща в чвор, мъглата — в паяжина, легнала върху него като прашно одеяло. Покрита е с останки на отдавна умрели насекоми, но от паяка няма и следа.

Не знам колко време стоя така, загледан в нея, преди да разбера, че това е дървена греда, груба и остаряла от времето. Малко след това осъзнавам, че съм буден. Не изпитвам никакво желание да мърдам, топло ми е и се чувствам удобно, а за момента това е достатъчно. Съзнанието ми е напълно празно, стига ми това да наблюдавам паяжината над мен. Но в мига, в който мисълта минава през главата ми, тя вече не е истина. С идването в съзнание в мен нахлуват въпроси и внезапна паника — кой, какво, кога.

Къде?

Надигам глава и се оглеждам.

Лежа в легло на напълно непознато място. Не съм нито в болница, нито в полицейски участък. Слънцето влиза през един-единствен малък прозорец. Гредата, в която съм впил поглед, е греда на покрив, част от триъгълната дървена конструкция, която стига до пода и от двете страни. През процепите между плочите, с които е покрит покривът, се процеждат струйки дневна светлина. Значи се намирам в таванско помещение. Видът му е като на плевня. Помещението е дълго, с голи дъски по пода и два фронтона в двата края, до единия от които е допряно леглото ми. Покрай неизмазаните каменни стени са натрупани всякакви боклуци и мебели, повечето от които счупени. Усеща се миризма на застояло, на много изминали години, на старо дърво и на камък. Горещо е, но не е непоносимо.

Светлината, навлизаща през прашния прозорец, е свежа, като че ли е ранно утро. Часовникът все още е на ръката ми и показва седем часа. И като че за да потвърди, че е сутрин, някъде отвън се дочува дрезгаво кукуригане на петел.

Нямам никаква представа къде се намирам и какво правя тук. След това се размърдвам и острата болка в крака бързо ми връща спомените. Отмятам чаршафа, с който съм завит, и с облекчение виждам, че кракът ми си е все още на мястото. Увит е в бяла превръзка, от която върховете на пръстите ми стърчат като репички. Размърдвам ги несигурно. Заболява ме, но не чак толкова силно, колкото преди.

Едва тогава осъзнавам, че съм гол. Дънките и фланелката ми са преметнати през облегалката на дървения стол до леглото. Сгънати са и изглеждат току-що изпрани. Ботушите ми са на пода до тях и явно някой е направил опит да почисти повредения, но кожата му е потъмняла от кръвта, а дупките от зъбите на капана не могат да бъдат поправени.

Завивам се отново с чаршафа и се опитвам да си спомня какво се е случило във времето между стъпването в капана и събуждането ми тук. Всичко е бяло петно, но в съзнанието ми нахлуват други спомени. Намирам се в гората, пътувам на стоп и изоставям колата. И тогава се сещам за събитията, които ме доведоха тук.

О, господи, мисля и прокарвам ръка през лицето си, когато всичко си идва на мястото.

Погледът ми попада върху раницата, облегната на едно старо черно люлеещо се конче, и тази гледка ме връща в действителността. Спомням си какво има в раницата и сядам в леглото. Прекалено рязко! Затварям очи и се опитвам да потисна гаденето, докато цялата стая се завърта пред очите ми. Усещането отминава и в този момент чувам стъпки, които се доближават някъде отдолу. След това част от пода изскърцва и се отваря.

Една ръка избутва капака и след малко в таванското помещение влиза жена. Сещам се, че съм я виждал и преди — във фермата, с бебето в ръце. Което отговаря на въпроса къде се намирам, макар и да не обяснява причината. Тя се поколебава, когато ме вижда.

— Буден си — казва.

Минават няколко секунди, преди да осъзная, че говори на английски. Със силен акцент и с известно запъване, но достатъчно гладко. Усещам твърдия камък зад гърба си и разбирам, че съм се облегнал на стената. Едната ми ръка стиска чаршафа толкова силно, че чак го е изпотила. Заставям се да го пусна. Жената спира на известно разстояние от леглото, което, сега разбирам, е само един матрак, проснат на пода.

— Как се чувстваш?

Гласът й е тих и спокоен. Облечена е с блуза без ръкави и доста износени дънки. В нея няма нищо заплашително, но задръстеният компютър на мозъка ми отказва да работи. Опитвам се да кажа нещо и гърлото ме заболява. Преглъщам и опитвам отново.

— Кракът ми…

— Беше лошо наранен. Но не се безпокой, всичко е наред.

Да не се безпокоя ли? Оглеждам се наоколо.

— Къде съм?

Не ми отговаря веднага — или се опитва да разбере въпроса ми, или да формулира отговор. Повтарям, този път на френски.

— Във фермата си. Там, където дойде за вода.

Отговаря ми много по-свободно на собствения си език, но в гласа й все още долавям колебание, като че ли внимателно подбира думите си, преди за заговори.

— Това какво е? Прилича ми на плевня.

— В къщата няма място — отговаря ми тя, сивите й очи ме гледат спокойно. — Сестра ми те намери в гората. Извика ме и заедно те донесохме тук.

За миг пред погледа ми минава образът на момиче и след това изчезва. Нищо не разбирам. Главата ми все още е толкова объркана, че не съм сигурен каква част от спомените ми са реални и каква — плод на делириум.

— Откога съм тук?

— Открихме те преди три дни.

Три дни? Имам бегли спомени за болка и пот, за хладни ръце и окуражителни думи, но те може и да са само част от трескавите ми сънища. Усещам как паниката отново се надига в мен. Наблюдавам жената тревожно, докато тя вади от джоба си сгъната салфетка и я развива. В нея има голямо бяло хапче.

— Какво е това?

— Антибиотик. Започнахме да ти го даваме още докато беше в безсъзнание. Имаше температура, а и раната ти беше инфектирана.

Поглеждам към надигнатото място на чаршафа, под който е кракът ми, изведнъж всичките ми други страхове изчезват.

— Много ли е зле?

Тя взема шишето, оставено до леглото, и налива вода в една чаша.

— Вече се оправя. Но още известно време няма да можеш да стъпваш на него.

Не мога да преценя дали ме лъже.

— Какво се случи? Там имаше капан…

— Остави това за после. Сега имаш нужда от почивка. Вземи.

Подава ми хапчето и чашата. Вземам ги, прекалено съм объркан, за да разсъждавам. Но в жената има някаква тиха сдържаност, която, колкото и да е странно, ми действа успокояващо. Трябва да е някъде около трийсетте, слаба, но с едри гърди и бедра. Тъмната й коса е подстригана до врата и от време на време тя я подпъхва зад ухото с жест, който е по-скоро плод на навик, отколкото превземка. Най-забележителни в лицето й са очите, които блестят в опушено тъмносиво над сенките от преумора под тях.

Докато гълтам хапчето, усещам погледа й върху себе си — сериозен и непроницаем. Преглъщам с вода, първо само глътка, след това започвам да пия ненаситно, установявайки колко жаден съм всъщност.

— Искаш ли още? — пита ме тя, след като свършвам.

Кимвам и й подавам чашата.

— В бутилките до леглото има прясна вода. Пий колкото можеш повече. А ако болката се засили, вземи две от тези.

И тя ми подава шишенце с хапчета. Като по команда кракът ми започва да пулсира, болката далеч не е така силна, както преди, но въпреки това я усещам. Опитвам се да не показвам какво чувствам, но в спокойните сиви очи има нещо, което ми подсказва, че не мога лесно да я заблудя.

— Как разбра, че съм англичанин?

Отговаря, без изобщо да се поколебае.

— Погледнах паспорта ти.

Въпреки изпитата вода, устата ми отново пресъхва.

— Бъркала си в раницата ми?

— Само за да разбера кой си.

Изражението на лицето й е сериозно, в него не се долавя оправдание. Опитвам се да не поглеждам към раницата, но сърцето ми започва да блъска силно в гърдите.

— Трябва да тръгвам — казва тя. — Опитай се отново да поспиш. След малко ще ти донеса нещо за ядене.

Кимвам с глава, изведнъж ужасно ми се приисква да си тръгне. Изчаквам да излезе и капакът да се затвори след нея и след това примъквам раницата. Освободено от тежестта, люлеещото се конче започва да се клати напред-назад. Отварям раницата и пъхвам ръка в нея, но не напипвам нищо, освен дрехи. И точно когато съм убеден, че пакетът е изчезнал, пръстите ми стигат до шумолящия найлон.

Не знам дали изпитвам облекчение или съжаление.

Пакетът изглежда непокътнат. Лежи цял-целеничък в ръката ми, усещам тежестта му като обвинение. Трябваше да се отърва от него, когато имах възможност. Сега вече е късно. Увивам го в една фланелка, мушвам го на дъното на раницата и го покривам с останалите дрехи. Проверявам дали паспортът и парите ми са там. Тук са, но когато ги връщам обратно в раницата, пръстите ми допират квадратна лъскава картичка.

Снимката. Не искам да го правя, но не се сдържам и я изваждам. Изпитвам болка в гърдите, докато гледам усмихнатото, огряно от слънчева светлина лице на момичето и хващам края на снимката с внезапен импулс да я скъсам на две. Не мога да го направя. Вместо това приглаждам гънките и я прибирам обратно в джоба на раницата.

Изведнъж се усещам ужасно изтощен. И по-объркан от всякога. Всъщност жената не ми каза нищо, особено за това защо съм в плевня, а не в болница. Със закъснение си давам сметка и за нещо друго. След като тя затвори капака на пода, дочух още един звук, като от удар на метал в дърво.

Звук от затварянето на резе.

Бинтованото ми стъпало пулсира от болка, когато премятам крака и сядам на матрака. Изправям се, без да му обръщам внимание, и почти падам на земята. Облягам се на каменната стена, изчаквам помещението да спре да се върти и се опитвам да пристъпя. Кракът ми поддава, когато отпускам тежестта си върху него, и аз залитам напред, хващам се за стола и нещо под него издрънчава. Виждам, че е гърне, и за първи път си давам сметка за напрежението в пикочния ми мехур.

Но това ще трябва да почака. Очевидно не мога да стигна далеч, но не мога да се върна в леглото, преди да разбера със сигурност. Подпирайки се на прашните мебели, натрупани до стената, се отправям с клатушкане към капака в пода. В него има метален ринг. Подпирам се на едно старо бюро, хващам ринга и започвам да дърпам. В началото леко поддава, но след това не мога да го помръдна.

Залостен е.

Господи! Отново потискам надигащата се паника. Не мога да се сетя за никаква причина да съм заключен тук, поне не и за добра. Но няма смисъл да се опитвам да отворя капака със сила. Дори и да намеря нещо, което би ми помогнало да го откърти, това би изчерпало силите ми докрай. Използвам нощното гърне и това ми носи известно облекчение, след това отново се стоварвам върху матрака. Целият съм облян в пот, а главата и кракът ми туптят от болка.

Вземам две болкоуспокояващи и се отпускам по гръб, но съм прекалено напрегнат, за да заспя. Болката в крака започва да отзвучава, когато дочувам слаб шум откъм пода. Чува се леко жулване, когато някой дръпва резето, и след това капакът изскърцва и се отваря.

Този път влиза друга жена, по-млада от първата. Не съм я виждал преди, но докато затваря капака, светлината попада върху лицето й и събужда в мен неясен спомен. Тя носи табла и се усмихва срамежливо, когато вижда, че съм седнал. Набързо придърпвам чаршафа върху слабините си, запазвайки скромността си, сякаш съм ренесансова рисунка на голо тяло. Тя свежда поглед и се опитва да скрие усмивката си.

— Донесох ти нещо за ядене.

Изглежда осемнайсет-деветнайсет годишна и е поразително красива дори облечена в износени дънки и фланелка. Обула е розови джапанки, които ми изглеждат едновременно нелепо и странно успокоително.

— Не е кой знае какво, само хляб и мляко — казва тя и оставя таблата до леглото. — Според Матилде все още не трябва да ядеш много.

— Коя е Матилде?

— Сестра ми.

Разбирам, че става въпрос за другата жена. Двете не си приличат особено. Косата на момичето е по-светла, почти руса и стига до раменете й. Очите й са малко по-светъл нюанс от сивите очи на сестра й, а в горната част на носа й има малка подутина там, където е бил счупен, незначителен недостатък, който по някакъв странен начин допълва цялото.

Тя непрекъснато ми хвърля бързи погледи и през цялото време се усмихва, а върху бузите й се появяват очарователни трапчинки.

— Аз съм Гретхен — казва тя.

Името не е френско, но в момента, в който го казва, решавам, че й подхожда.

— Радвам се, че вече си буден. Болен си от няколко дни.

Едва сега разбирам защо ми изглежда позната, в крайна сметка девическото лице от трескавите ми сънища не е било халюцинация.

— Ти ли си тази, която ме откри?

— Да — изглежда смутена, но доволна от себе си. — Е, всъщност Лулу те намери.

— Лулу?

— Кучето ни. Започна да лае. Помислих, че е видяла заек. В началото реших, че си умрял, лежеше толкова неподвижно. Целият беше покрит с мухи. След това издаде някакъв звук и разбрах, че не си мъртъв — казва тя и ме поглежда бързо. — Ужасно се измъчихме, докато те измъкнем от капана. Първо трябваше да го отворим с един железен лост. Ти се бунтуваше и крещеше какви ли не неща.

Опитвам се да питам с равен глас:

— Каква неща?

— Ами… просто бълнуваше.

Отива от другата страна на леглото и се обляга на люлеещото се конче.

— Не беше на себе си, а и повечето неща, които казваше, бяха на английски, така че нищо не разбрах. Но млъкна, когато извадихме крака ти.

Говори така, сякаш в цялата ситуация няма нищо необичайно.

— Кои сте тия вие?

— Аз и Матилде.

— Само двете? Донесли сте ме дотук без чужда помощ?

— Разбира се — казва тя и закачливо се нацупва. — Не си особено тежък.

— Не, но… Защо не съм в болница? Не се ли обадихте за линейка?

— Нямаме телефон — казва го така, сякаш не намира нищо странно в това. — Но и не беше необходимо. Матилде разбира от тези неща и знае как да се погрижи за раната ти. Татко беше излязъл с Жорж и тя не искаше да… Е, успяхме да се справим сами.

Не знам какво искаше да каже, нито пък кой е Жорж, но точно в този момент има по-важни неща, за които да мисля.

— Матилде медицинска сестра ли е?

— А, не. Но тя се грижеше за мама, преди да умре. И е свикнала да лекува животните, когато се наранят. Санглошоните непрекъснато се бият и се нараняват на оградата.

Нямах никаква представа какво е „санглошон“ и изобщо не ме интересуваше.

— Значи дори не повикахте лекар?

— Казах ти, че няма нужда — гласът й звучи притеснено. — Не разбирам защо това толкова те тревожи. Трябва да си благодарен, че се погрижихме за теб.

Цялата ситуация става все по-сюрреалистична, но в положението, в което се намирам, не искам да предизвиквам никого.

— Благодарен съм. Но ми се струва… малко странно.

Успокоена, тя се настанява върху люлеещото се конче. Погледът й спира върху лицето ми.

— Какво се е случило с бузата ти? Падна ли, когато стъпи в капана?

— Ами… най-вероятно да.

Бях забравил за ожуленото. Докосвам мястото и болката запалва в мен спомени, от които сърцето ми започва да блъска. Свеждам глава и се опитвам да се съсредоточа върху настоящия момент.

— Капанът не ми изглеждаше много стар. Имаш ли някаква представа защо е бил поставен там?

Тя кимва.

— Това е един от капаните на татко.

Не знам какво ме шокира повече — непринудеността, с която го признава, или фактът, че има повече от един капан.

— Искаш да кажеш, че си знаела за него?

— Разбира се. Татко направи много такива. Той е единственият, който знае точно къде са поставени, но ни каза приблизително на кои места в гората трябва да внимаваме.

Произнася „татко“ с присвити устни, но думата не звучи детински, а с уважение. В момента обаче съзнанието ми е заето от съвсем други мисли.

— Какво се опитва да лови с тях? Тук наоколо, да не би да има мечки?

Имам някаква смътна представа, че в Пиренеите все още живеят кафяви мечки. Ние изобщо не сме близо до тях, но това е единственото що-годе невинно оправдание, за което се сещам.

Смехът на Гретхен убива и тази последна надежда.

— Разбира се, че не. Капаните са, за да спрат хората да влизат в земите ни.

Казва го като че ли поставянето на смъртоносни капани за хора е нещо съвсем нормално. Поглеждам към крака си, дори и в този момент не ми се иска да й вярвам.

— Не го казваш сериозно, нали?

— Горите са наша собственост. Ако някой влезе в тях, ще си получи заслуженото — Поведението й е станало хладно, дори високомерно. — А ти какво правеше в земите ни?

Скрих се от полицейската кола. Сега полицията започва да ми се струва по-малката от двете злини.

— Трябваше да отида до тоалетната.

Гретхен се кикоти и лошото й настроение минава.

— Обзалагам се, че сега ти се иска да беше почакал.

Успявам да се усмихна едва-едва. Тя ме оглежда внимателно, прокарвайки пръсти по гривата на люлеещото се конче.

— Матилде казва, че си стопаджия. На почивка ли си тук?

— Нещо такова.

— Много добре говориш френски. Да не би да имаш гадже французойка?

Поклащам глава.

— Тогава значи англичанка?

— Не. Кога мога да си тръгна?

Гретхен спира да гали гривата на кончето.

— Защо? Бързаш ли?

— Едни хора ме очакват. Ще се тревожат за мен.

Дори на мен лъжата ми звучи неубедително. Момичето се обляга назад, подпира се с ръце на кончето, така че гърдите й изпъкнат под фланелката. Извръщам поглед.

— Все още не можеш да си тръгнеш — казва тя. — Не си достатъчно добре. Нали знаеш, че за малко щеше да умреш? Трябва да си благодарен.

За втори път казва това, не съм сигурен дали е заплаха. Капакът зад нея все още е отворен и за момент ми хрумва да се спусна към него. Отново се връщам в действителността — не мога дори да помисля да бягам.

— По-добре да тръгвам — казва тя.

Люлеещото се конче се навежда силно напред, когато тя става от него. Стегнатите дънки описват задните части и бедрата й, когато се навежда да вдигне тежкия капак на пода. Остава в тази поза малко по-дълго, отколкото е необходимо, и бързият поглед, който ми хвърля, когато се изправя, ми подсказва, че в това няма нищо случайно.

— Би ли оставила капака отворен? — моля я аз. — Тук горе няма достатъчно въздух.

Смехът на Гретхен е лек и момичешки.

— Разбира се, че има, иначе как би могъл да дишаш. Щеше да си умрял.

Макар и да го очаквам, трепвам, когато чувам как дръпва резето.

* * *

Не си спомням кога съм заспал. Когато се събуждам, в таванското помещение цари полумрак и е пълно със сенки. Извръщам часовника си към светлината и виждам, че минава девет. Ослушвам се да чуя някакви шумове отвън, но не долавям нищо. Не чувам дори шепот или звук от птица или насекомо.

Имам чувството, че съм последният жив човек на Земята.

Таблата с храна, която Гретхен донесе, е все още до леглото ми. На нея има бутилка от вино, пълна с вода, купа с мляко и две парчета хляб, който ми прилича на домашен. С изненада установявам, че умирам от глад. Млякото е хладно и гъсто, има силен вкус, което ме кара да мисля, че може да е козе. Топя хляба в него, сигурен съм, че изобщо няма да успее да утоли глада ми, но който е приготвил храната, разбира повече от тези неща. След няколко хапки апетитът ми напълно изчезва. Бутвам настрани остатъците и лягам отново.

Заситил глада си за момента, впервам поглед в гредите на тавана, а кракът ми пулсира като метроном. Не мога да преценя дали съм затворник или пациент. Грижат се добре за мен, а ако гората е пълна с незаконни капани, това обяснява защо не са искали да рискуват, като ме закарат в болница.

Но след това ме обземат доста по-черни мисли. Все още съм заключен в плевнята и никой не знае, че съм тук. Какво щеше да стане, ако състоянието ми се беше влошило? И какво ще стане, когато се оправя? Дали ще ме оставят просто да си тръгна?

Потен и тревожен, започвам да се въртя върху неудобния матрак, за да си намеря място. По някое време отново се унасям в сън. Намирам се в горичката и се опитвам да почистя кървавите петна от колана на колата. Те не излизат, а коланът се удря в седалката. Ударите стават все по-силни и тогава се събуждам и разбирам, че шумът идва откъм пода. Имам достатъчно време, за да осъзная, че някой се качва по стълбите, след това чувам стърженето на резето и капакът се отваря.

Пада назад и се удря силно. Един мъж изкачва последните две стъпала, вдигнал високо фенер. Около петдесетгодишен е, набит, с тяло като буре, сива коса и набраздено, изсушено от слънцето лице. Изглежда ядосан, а погледът му е прикован право в мен. В едната си ръка стиска ловджийска пушка, не е насочена, но мъжът я държи така, сякаш обмисля тази възможност.

Сядам и се облягам на стената, а той се приближава с тежки стъпки. Матилде бързо се изкачва след него.

— Недей! Моля те!

Той не й обръща никакво внимание. Спира до леглото ми, втренчен в мен. Жълтият пламък на фенера образува светла пещера около нас и хвърля в мрак останалата част от помещението.

— Махай се! — изръмжава той.

По всичко личи, че трудно потиска гнева си, едва се сдържа да не ме извлече от леглото.

Матилде го хваща за ръцете.

— Нека остане поне до сутринта.

Той се измъква от ръцете й, без да отделя поглед от мен.

— Махай се — повтаря.

Нямам особен избор. Отмятам чаршафа, опитвам се да не показвам притеснение от голотата си. Стигам накуцвайки до стола и сядам, за да се облека, мъчейки се да не правя гримаси от болка, когато превързаният ми крак преминава през крачола на дънките. По никакъв начин не мога да го вкарам в обувка, затова вземам скъсания ботуш и го напъхвам в раницата при останалите вещи. След това несигурно се изправям.

Мъжът насочва приклада на пушката към капака в пода.

— Хайде — казва той съвсем ненужно.

— Добре, тръгвам си — отговарям, опитвайки се да запазя поне известно достойнство.

И аз искам да се махна, просто не съм сигурен дали ще успея да се добера до другия край на тавана. Спирам, събирам всичките си сили за дългия преход през помещението. Лицето на Матилде е съвсем безизразно, като че ли се е изолирала от ставащото около нея.

Мъжът пристъпва към мен.

— Тръгвай.

Не съм в позиция да споря с него. Стискам с две ръце алуминиевата рамка на раницата и започвам да я бутам пред себе си, за да се подпирам на нея. Стигам до капака с поредица от бавни, несигурни подскачания. Матилде и баща й ме следват. На светлината на фенера виждам, че Гретхен е застанала на стълбите с бебето в ръце. Колкото и да е странно, то все още спи, напълно отпуснато на рамото й. Но очите й са широко отворени и ми се струва, че е уплашена, докато се отмества, за да ми направи път.

Избутвам раницата до ръба на отвора. Гневът и унижението ми помогнаха да стигна дотук, но не знам как ще успея да продължа. Чистите дрехи вече лепнат по мен. Усещам миризмата на собственото си тяло, потта ми вони на болест. Навеждам се внимателно, сядам на ръба на капака и прокарвам ръце през ремъците на раницата. След това се плъзвам напред, опитвам се да напипам стъпалото със здравия си крак и отпускам тежестта си върху него. Държейки се за ръба на отвора изпитвам истинско чувство на триумф, когато успявам да подскоча на следващото стъпало. Едва имам време да чуя бързите стъпки зад себе си, когато нещо силно ме блъсва в гърба и аз политам в тъмнината.

Не успявам да си поема въздух, докато се търкалям до последното стъпало на стълбата. Стоварвам се сред бутилки, разпръснати по пода, и те глухо издрънчават. Оставам да лежа там, където съм паднал, зашеметен и останал без дъх. Тежестта на раницата ме притиска надолу. Опитвам се да се изправя и в този момент някой застава до мен и ми помага.

— Добре ли си?

Матилде. Преди да успея да отговоря, баща й слиза по стълбите, светлината от фенера се отразява в разпилените бутилки. Виждам, че в сянката зад него стои Гретхен. Бебето се е събудило и се е разревало, но изглежда, никой не забелязва това. В момента се намираме на дървена площадка, някъде между таванското помещение и пространството под сенките, което предполагам, е земята. Измъквам се от ръцете на Матилде, сграбчвам една бутилка за гърлото, изправям се с мъка на крака и се обръщам с лице към него.

— Не се приближавай! — изкрещявам на английски, френският започва да ми изневерява.

Вдигам заплашително бутилката, нараненият ми крак протестира бурно, когато се подпирам на него, за да не загубя равновесие.

Мъжът стига до последното стъпало и застава в центъра на жълтеникавата светлина на фенера. Хвърля презрителен поглед към бутилката, ръцете му стискат още по-силно пушката и тръгва към мен. Матилде застава между нас.

— Недей. Моля те.

Не съм сигурен на кого от двама ни говори. Но баща й спира и безмълвно впива злобен поглед в мен.

— Опитвах се да си тръгна! — изкрещявам аз.

Гласът ми трепери. След прилива на адреналин се чувствам слаб и целият се треса. Изведнъж започвам да усещам хладната тежест на бутилката в ръката си. Олюлявам се, започва да ми се гади и за миг се връщам в тъмната уличка, при друга сцена с кръв и насилие, която е на път да се повтори.

Оставям бутилката да се изплъзне от ръката ми. Тя бавно започва да се търкаля по прашните дъски на пода и с глух звук се блъска в останалите. Бебето продължава да реве и да се върти в ръцете на Гретхен, но никой не казва нищо, когато залитайки тръгвам към следващите стълби. Още в същия миг краката ми се огъват и падам на колене. Почти се разплаквам от отчаяние, но нямам сили да се вдигна. След това Матилде отново се появява до мен и пъхва ръка под мишницата ми.

— Мога и сам — казвам с раздразнение.

Тя изобщо не обръща внимание на думите ми. Помага ми да се подпра на една дървена греда, преди да се обърне отново към баща си.

— Не е в състояние да отиде, където и да е.

На светлината на фенера чертите на лицето й са станали остри.

— Това не е мой проблем. Не го искам тук.

Идва ми да кажа, че ако не беше капанът му, изобщо нямаше да съм тук, но от устата ми не излиза нищо. Затварям очи и отпускам глава на гредата, оставям гласовете им да минават покрай мен.

— Чужденец е, няма как да знае.

— Не ме интересува, няма да остане тук.

— Може би предпочиташ полицията да го прибере?

Споменаването на полицията ме кара да вдигна глава, но предупреждението изобщо не се отнася до мен. В трескавото състояние, в което се намирам, имам чувството, че те водят някаква своя битка помежду си, възрастни, които се карат над главата на дете, което не разбира нищо. Може би не искат полицията да узнае за капаните, мисля си аз, но съм прекалено уморен, за да се съсредоточа върху това предположение.

— Остави го няколко дни — в гласа на Матилде се долавя молба. — Само докато си върне силите.

Дълго време от страна на баща й не идва никакъв отговор. Поглежда ме гневно, след това се обръща и изсумтява презрително.

— Прави каквото искаш. Само да не ми се мярка пред очите.

Тръгва към стълбите.

— Фенерът — казва Матилде.

Той спира, виждам, че се колебае дали да не го вземе и да ни остави без светлина. След това го оставя на пода и мълчаливо се спуска в тъмнината.

Матилде взема фенера и кляка до мен.

— Можеш ли да се изправиш?

Не й отговарям, затова повтаря въпроса на английски. Продължавам да мълча, но започвам бавно да се изправям. Без да ме пита, тя взема раницата от гърба ми.

— Облегни се на мен.

Никак не ми се иска да го правя, но нямам друг избор. Под тънката памучна блуза рамото й е твърдо и топло. Поставя ръка около кръста ми. Главата й стига до брадичката ми.

Когато доближаваме до първото стъпало, Гретхен се появява от сенките. Лицето на бебето все още е зачервено от плача, но сега то е по-скоро любопитно, отколкото разстроено.

— Казах ти да останеш в къщата с Мишел — казва Матилде.

В гласа й се долавя известна острота.

— Исках само да помогна.

— Ще се оправя. Занеси го в къщата.

— Защо трябва аз да се грижа за него през цялото време? Той е твое дете.

— Моля те, просто прави каквото ти се казва.

Гретхен смръщва лице. Минава бързо покрай нас, джапанките й шляпат сърдито по стъпалата. По-скоро усещам, отколкото чувам, въздишката на Матилде.

— Хайде — казва тя уморено.

Отпускам тежестта си почти изцяло върху нея, докато се изкачваме по стъпалата и стигаме до леглото. Това трае цяла вечност. Стоварвам се върху матрака, едва забелязвам, че си е отишла. Връща се след минута, носи раницата и фенера. Оставя ги до леглото.

— Баща ти не знаеше, че съм тук, нали? — питам аз. — Не си му казала.

Матилде е застанала извън светлината на фенера. Не мога да видя лицето й, не знам дори дали гледа към мен.

— Утре ще говорим — казва тя и ме оставя сам в таванското помещение.

Лондон

Раницата подскача на гърба ми, докато тичам към колата, която ме чака със запален двигател на отбивката за магистралата. Жълт фолксваген костенурка, доста очукан и ръждясал, но в този момент ми се струва най-красивата кола на света. Става тъмно и целият съм замръзнал, тъй като през последните два часа стоя на студа и ругая шофьорите, които преминават и се качват на магистралата, без дори да ме погледнат.

Отварям предната врата и се изненадвам, когато виждам, че шофьорът е момиче, пътуващо само.

— Закъде си? — пита тя.

— Към Лондон, но ще съм ти благодарен да ме оставиш и на следващата бензиностанция — отговарям аз, отчаяно искам да се скрия от ледения вятър.

— Отивам в Хайгейт, устройва ли те?

— Страхотно, благодаря ти.

Отседнал съм в Килбърн[1], живея под наем в свободната стая на апартамент, чийто собственик ще отсъства за месец. Нямам никаква представа какво ще правя след това.

Но днес няма да търся решение на този проблем. Мятам раницата си на задната седалка, като внимавам да не закача голямата художническа папка, оставена там, и след това сядам отпред. Момичето е свалило малко прозореца откъм своята страна и за да компенсира навлизащия студ, е надуло парното докрай.

— Трябва да държа прозореца отворен, защото вътре влизат изгорели газове — обяснява тя. — Все се каня да закарам колата на ремонт, но…

Свива красноречиво рамене, жестът й изразява нещо средно между „какво да се прави“ и „не ми се занимава с това“.

— Аз съм Шон.

Трябва да повиша глас, за да надвикам шума от отворения прозорец и от горещия въздух, който идва от парното.

Тя ми се усмихва бързо.

— Аз съм Клоуи.

Може би е година-две по-малка от мен, слаба, с късо подстригана руса коса и тъмносини очи. Хубава.

— Стопли ли се достатъчно? — пита тя. — Ако оставя парното да работи прекалено дълго, започва да прегрява.

Казвам, че съм добре. Тя протяга ръка към таблото и наглася температурата. Има изящна длан с дълги пръсти. На китката й виси тънка сребърна гривна.

— Учудвам се, че спря. Не се срещат често момичета, готови да поемат риска да качат стопаджия. Не че се оплаквам.

— Човек трябва да поема известни рискове. Освен това ти изглеждаше съвсем безобиден.

— Благодаря — казвам аз и се засмивам.

Тя се усмихва.

— Защо отиваш в Лондон?

— Търся си работа.

— Значи се местиш за постоянно?

— Да, ако успея да си намеря работа.

Макар че самата дума „постоянно“ предизвиква безпокойство в мен.

— Каква работа търсиш? — пита Клоуи.

— Каквато намеря. В бар, в строителството. Всичко, за което ще ми плащат.

Тя ме поглежда.

— Имаш ли диплома?

— Завърших преди известно време. Но исках да пътувам, затова си дадох малко почивка.

Нарочно казвам малко почивка, никак не ми е приятно, като си помисля колко бързо се изниза времето. Повечето от връстниците ми вече градят кариера, а аз се местя от една работа на друга без истинска цел.

— Браво на теб — казва Клоуи. — И аз прекарах шест месеца, обикаляйки Тайланд. Господи, беше фантастично! Ти докъде пътува?

— Ами… само до Франция.

— О!

— Възнамерявам пак да отида — добавям в своя защита. — Нали се сещаш, когато събера достатъчно пари.

Няма надежда това да стане скоро. Макар да спрях да пуша, длъжностите, на които се хващам от време на време, не носят много пари. Тя кимва, но всъщност въобще не ме слуша. Сграбчвам седалката, когато колата изведнъж минава в другата лента, за да задмине един микробус и засича ягуар, който е принуден да набие спирачки. Шофьорът на ягуара присветва възмутено с фаровете, плътно залепен за задната ни броня. Двигателят на фолксвагена започва да вие пронизително и едва набира достатъчно скорост да се изравни с микробуса, без да може да го задмине.

— Хайде, глупако — мърмори Клоуи и хвърля през стъклото ядни погледи към шофьора на микробуса.

Гледам притеснено как натиска газта, докато най-после успява да изпревари микробуса и веднага влиза в неговата лента. Клаксонът на микробуса изсвирва пронизително и той започва да изостава, шофьорът му явно е решил да стои далече от лудата млада жена във фолксвагена. Пускам седалката, ръцете ме болят от силното стискане.

— И какво си завършил? — продължава Клоуи най-невъзмутимо.

— Кино.

— Режисура или само теория?

— Теория — усещам, че звуча отбранително.

Тя се усмихва.

— Сега вече разбирам. Това е причината да отидеш във Франция. Не ми казвай — Трюфо е твоят герой. Не, Годар.

— Не — възразявам аз обидено. — Всъщност…

— Така си и знаех!

И аз не мога да сдържа усмивката си, радвам се, че има някой, с когото да поспоря.

— Ти не харесваш ли френското кино?

— Не че не го харесвам, но според мен цялата така наречена нова вълна е твърде надценена. Филмите им са доста скучни. Определено предпочитам американското кино. Скорсезе. „Шофьор на такси“ — тя обръща ръка с дланта нагоре, сякаш иска да каже „ето това е“. — И не му е било нужно да прибягва до черно-бяла техника, за да подчертае това, което иска да каже.

— Ами „Разяреният бик“?

— В него съзнателно са направени препратки към отразяването на боксови мачове през петдесетте и шейсетте години. А и така кръвта в бойните сцени изпъква повече. Трюфо някога да е правил нещо подобно?

— О, я стига…

Спорът продължава, двамата се разпалваме все повече, докато тя трябва да спре на една бензиностанция, за да зареди. Учудвам се, когато виждам една табела и разбирам, че до Лондон остават едва трийсет километра, пътуването е минало толкова бързо. Клоуи отхвърля с жест предложението да дам пари за бензина, но когато отново сяда зад волана, ми изглежда разсеяна.

— Ами ти? — питам аз след малко и посочвам папката на задната седалка. — Художничка ли си?

— Това си повтарям непрекъснато — усмихва се, но долавям в думите й известна тъга. — През деня работя като келнерка и се опитвам да продавам по някоя и друга илюстрация на рекламните агенции. Сега се връщам от подобна среща. Котенце с големи очи за производител на котешка храна.

Не знам как точно да реагирам.

— Поздравления.

— Не го харесаха — отвръща тя и свива рамене. — Така или иначе беше боклук.

След това разговорът замира. Малко по-късно стигаме до края на магистралата. Клоуи поема по северното околовръстно и нервно потропва с пръсти по волана заради бавно движещия се трафик. Стигаме до Хайгейт и тя спира пред спирка на метрото, без да загася двигателя. Опитвам се да измисля някакво извинение, за да отложа момента на раздялата, но тя очевидно очаква да си тръгна.

— Ами… благодаря, че ме докара.

— Няма защо.

Бях решил да поискам телефонния й номер, но в момента тя сякаш е на хиляди километри от мен. Слизам от колата и тръгвам да измъквам раницата си от задната седалка.

— Познавам едни хора в частно езиково училище — казва тя неочаквано. — Търсят учител по английски. Ако искаш, мога да им кажа за теб.

Предложението ме сварва съвсем неподготвен.

— Нямам никакво педагогическо образование.

Тя свива рамене и отхвърля възражението ми.

— Винаги можеш да изкараш педагогически курс. Знаеш ли френски?

— Да, но…

— Ами ето. Там имат много ученици от Франция.

Никога не съм преподавал нищо в живота си, дори не съм обмислял подобна възможност. Но пък и нямам други планове.

— Благодаря, би било чудесно — отвръщам с дълбока въздишка. — Какво ще кажеш… не знам… да излезем някой път да пийнем нещо?

[1] Хайгейт и Килбърн са квартали в северната част на Лондон. — Б.пр. ↑

3

Намирам се до потока, където оставих колата. Водата е бистра и тече бързо, но когато потапям ръце в нея, не мога да я почувствам. Топла е, с температурата на тялото ми. Опитвам се да изчистя засъхналата кръв под ноктите си, но колкото повече се старая, толкова повече става кръвта. Водата се оцветява, вече е червена и лепкава и се надига над китките ми. Знам, че и моята собствена кръв се влива в нея, но това само ме кара да търкам още по-здраво. Когато вадя ръцете си от потока, те са червени и водата капе чак от лактите ми.

Точно се каня да ги потопя отново, когато усещам спазъм в крака си.

Извръщам се, за да погледна, и виждам, че лежа в легло. Слънчевата светлина изпълва таванското помещение. Този път не се чувствам объркан. Веднага осъзнавам къде се намирам. Лежа и гледам в покрива, докато и последните следи от съня изчезнат и сърцето ми отново възстанови нормалния си ритъм.

Сънят може и да си е отишъл, но кракът продължава да ме боли. След това една след друга из тялото ми започват да се обаждат и други болки. Спомням си всичко и поглеждам към раницата.

Върху нея ясно се вижда отпечатък от ботуш.

Гледка поражда нови емоции. За какво беше всичко това? Чувствам се по-объркан от когато и да било, но зад гнева и срама се крие и известна доза облекчение.

Поне не ме държат като затворник.

Черното люлеещо се столче ме поглежда злобно с едно око, докато вземам сутрешните си болкоуспокояващи и ги преглъщам с топла вода от една от бутилките до леглото. Според часовника ми вече е осем, но няма и следа от закуска. Отново съм гладен, приемам, че това е добър знак. Все още се чувствам слаб, но вече не изпитвам смазващата умора от предишния ден. И ако изключим някои драскотини и цицината на главата, дори търкалянето надолу по стълбите, изглежда, не е нанесло сериозни поражения. Освен върху гордостта ми.

Далечен шум прекъсва сутрешната тишина — отзвук от изстрел, бързо последван от втори. Сигурно бащата на Матилде изкарва яда си върху местните диви животни, мисля си, като си спомням ловджийската пушка в ръката му. Разглеждам паяжините и се опитвам да проумея случилото се. Едно е сигурно — трябва да се измъкна оттук. И въпреки това в момента, в който се замислям за малко по-далечното бъдеще, ме залива вълна от отчаяние. Бях затънал в достатъчно неприятности и преди да стъпя в капана. Каквото и да се случи тук, по никакъв начин няма да промени положението.

Но сега не мога да си позволя да мисля за това. Всичко по реда си. Болката пробожда бинтования ми крак, когато се опитвам да стъпя на него и това слага край на всичките ми надежди, че мога да ходя. Сгъвам го и подскачайки на другия крак, стигам до прозореца. Стъклото е мръсно и по него висят паяжини, които ми приличат на разлагаща се фина тъкан. Без да усетя, една от паяжините, закачена за горната греда, влиза в очите ми. Махвам я с ръка и поглеждам навън. Под мене е озареното от слънце поле с подредени в редове лозници. Стигат до гора, зад която се простира малко езеро. Явно е същото езеро, което видях малко преди да попадна в капана. Оттук повърхността му изглежда гладка като огледало, светлосиня от отразяващото се във водата небе.

Чува се още един слаб изстрел от пушка, този път последван от възбуден кучешки лай. Не виждам никого, но стомахът ми се свива само като си помисля за мъжа, когото срещнах снощи. Започвам да ровя в раницата за пакета цигари, който взех от колата, този път внимавам да не попадна отново на снимката. Цигарата има ужасен вкус, но се нуждая от нещо, което да успокои нервите ми. Пуша, седнал в леглото с изпънати пред мен крака и гръб, подпрян на грубата стена. Пакетът е полупразен, трябва внимателно да разпределя останалите цигари.

Нямам представа за колко време ще трябва да ми стигнат.

Допушвам цигарата и вадя от раницата чифт боксерки, психологическа подготовка, в случай че „татко“ реши да ме посети. Едва успявам да ги обуя, преди да чуя, че някой се изкачва по стълбите. Напрягам се, но в следващия момент разбирам, че стъпките не са достатъчно тежки, за да са негови.

Капакът в пода се отваря и се появява Матилде. Поглеждам нервно зад гърба й и се успокоявам едва когато виждам, че е сама. Лицето й е напълно безизразно, докато се доближава до леглото.

— Добро утро.

Носи табла, върху която е поставила закуска и купа с вода. Освен това носи бинт и стара метална аптечка, а през едната й ръка е прехвърлена износена хавлиена кърпа.

— Донесох чиста превръзка за крака ти — казва тя. — Старата трябва да се смени.

Оставя таблата на матрака и сяда на ръба му до нея. Подпъхва косата си зад ухото и насочва вниманието си към крака ми.

— Как си? — пита, докато размотава бинта.

— Недостатъчно добре за ритник надолу по стълбите.

Нямам намерение да се държа грубо, но не мога да се въздържа. Нервите ми са изпънати докрай, докато Матилде продължава да сваля мръсната превръзка. Под нея кракът ми е покрит с парчета хирургична марля, залепнали за кожата от съсирена кръв. Едно от тях отказва да се отдели, когато тя го дръпва, и аз изпъшквам от болка.

— Извинявай!

Вади памучен тампон от металната кутия, топва го във водата и напоява с него марлята. С леко подръпване сваля една след друга всички марли. Раменете й скриват гледката, така че не виждам нищо, докато работи.

— Преди малко чух някой да стреля — казвам аз.

— Баща ми. Отишъл е на лов.

— Предполагам, че той е мъжът от снощи.

— Да.

Подпъхва малък кичур коса зад ухото си. През цялото време виждам само лявата й страна.

— Съжалявам. Баща ми е саможив човек. Не обича непознати.

— Забелязах.

Въпреки всичко няма никакъв смисъл да си го изкарвам на нея. Не е отговорна за постъпките на баща си, а и очевидно си създава проблеми, като се опитва да ми помага.

— Защо не ме закарахте в болница? Защото знаехте, че той ще си има неприятности заради капаните? Или?

Вдига поглед към мен, сивите й очи ме гледат сериозно.

— Реших, че ще е най-добре сама да се погрижа за теб. Но ако имаше нужда от спешна лекарска намеса, щях да направя всичко възможно да ти я осигуря.

Вярвам й, колкото и да е странно. Задържа поглед върху мен още малко, след това продължава да сваля превръзките ми.

— Значи съм свободен да си тръгна, когато пожелая?

— Разбира се.

— Тогава защо държите капака на пода заключен?

— Не беше на себе си. Не исках да паднеш по стълбите и да се нараниш.

Иронията в думите й едва не ме разсмива.

— Или да рискуваш баща ти да ме види?

Мълчанието й потвърждава предположението. Не знам колко дълго е възнамерявала да държи присъствието ми в тайна, но след като видях мъжа, напълно разбирам защо е искала да ме скрие от него. Трябваше да се радвам, че не той, а дъщерите му ме бяха открили в гората.

— Как ме качихте горе, без той да разбере? — питам аз.

— Баща ми страда от болки в гърба и повечето следобеди ляга да спи. Донесохме те от гората на едно одеяло. Почивахме си често.

Матилде внимателно дръпва последната превръзка, която не иска да се отлепи.

— Знам, че в плевнята няма много удобства, но поне е суха и светла. Можеш да останеш тук колкото пожелаеш. Или поне докато възстановиш силите си.

— Не се ли безпокоиш, че мога да кажа на полицията за случилото се?

— Това зависи изцяло от теб.

Отново усещам, че ми се иска да й вярвам. Тогава си спомням за найлоновия пакет, скрит в раницата ми. Може би има причина да мисли, че няма да отида в полицията, казвам си аз и ме облива студена пот. Но в този момент Матилде маха и последната превръзка и това, което виждам под нея, ме кара да забравя останалото.

— По дяволите!

Целият ми крак е подут и е морав на цвят. На фона на зачервената кожа, ноктите ми изглеждат като малки седефени копчета. Извитите като дъга рани започват от над глезена и стигат до извивката на стъпалото ми. Подпухнали са и са възпалени. Приличат на грозни малки усти, покрити със засъхнала кръв и жълтеникава гной. Остри черни конци стърчат от тях като крака на умрели паяци.

— Всичко наред ли е? — питам с тревога.

Лицето на Матилде е напълно безизразно, докато намокря следващия тампон и започва да чисти раните.

— Заздравяват.

— Заздравяват? — Впервам поглед в крака си. Сега, като виждам състоянието му, имам чувството, че пулсиращата болка става все по-силна. — Не мислиш ли, че трябва да ги види лекар?

Тя продължава спокойно да попива с памука.

— Казах ти, че имаш инфекция. Затова ти давам антибиотици. Но ако предпочиташ да извикам лекар…

Видът на крака ми силно ме изкушава да приема. Но ако дойде лекар, ще започне да задава въпроси както на мен, така и на тях. А и в Матилде има нещо, което ме кара да й имам доверие.

— Щом мислиш, че всичко е наред…

Тя кимва утвърдително с глава. Взема нов памучен тампон и започва отново да почиства раните. Кожата на ръцете й е груба, ноктите й са квадратни, късо изрязани. Забелязвам, че не носи пръстен.

Когато и последната рана е почистена, тя оставя памука и взема тубичка с мехлем.

— Ще щипе.

Наистина щипе. Но когато привършва, кракът ми вече не изглежда толкова зле, прилича повече на крайник, отколкото на парче месо. Матилде поставя чисти марли и ги превързва с чист бинт. Прави го с умели, премерени движения. Връхчето на бялото й ухо стърчи под тъмната коса. Струва ми се, че сенките под очите й са по-дълбоки отпреди. Излъчва някаква уязвимост, но едновременно с това и резервираност, неприкосновеност, която е трудно да бъде нарушена. Макар и да не се е извинила истински за случилото се снощи, оставам с усещането, че аз съм този, който се държи неразумно.

Прочиствам гърлото си, когато тя привършва с превръзката.

— Благодаря.

Матилде започва да прибира нещата в тенекиената аптечка.

— По-късно ще ти донеса топла вода, за да се измиеш. Искаш ли нещо за четене? Мога да намеря някоя книга.

Прекалено неспокоен съм, за да чета.

— Не, благодаря. След колко време ще мога да се махна оттук?

— Зависи кога ще се почувстваш в състояние да ходиш.

Оглежда боклуците, струпани край стените на помещение. Тук някъде трябва да има едни патерици. После ще се опитам да ги намеря.

— На кого са били? — питам аз, изведнъж разтревожен от мисълта, че може да не съм единственият, затварян някога на този таван.

— На майка ми.

Тя вдига таблата и се отправя към капака в пода. Наблюдавам я, докато слиза надолу, и очаквам да го затвори след себе си. Но този път го оставя отворен.

* * *

Тази сутрин закуската е доста по-солидна — рохко сварени яйца с масло и черен пипер, парче хляб, чаша мляко. Умирам от глад, но се храня бавно, защото искам удоволствието да трае по-дълго. След като привършвам, поглеждам часовника си. Изминало е съвсем малко време, откакто го погледнах последно. В помещението вече става горещо и се усеща смолистата миризма на топло дърво и на прах. Започвам да се потя. Наболата брада — от няколко дни не съм се бръснал — ме засърбява, усещам миризмата на тялото си, тежък мирис на болест и пот. Нищо чудно, че Матилде ми каза да се измия. Прокарвам език по зъбите си, усещам лошия вкус в устата си. Снощи бутилката изобщо не ми беше нужна, можех да поваля „татко“ само като му дъхна в лицето.

Вадя четката и пастата от раницата и започвам да търкам зъбите си, докато ме заболяват венците. След като привършвам, отново се отпускам на леглото. Но съм прекалено неспокоен, за да заспя, и тъй като няма за какво да мисля, съзнанието ми започва да блуждае.

Ставам и подпирайки се на стената, започвам да подскачам сред лабиринта от стари мебели и да търся патериците. Матилде каза, че ще ги намери, но не виждам причина да чакам. Всичко наоколо е счупено и разнебитено, покрито с дебел пласт прах. Има столове, останали с по три крака, плесенясали куфари, скринове без чекмеджета, които зеят като беззъби усти. Зад едно счупено бюро откривам половин дузина стари рамки за картини, богато украсени са, но нямат нито стъкла, нито подложки. Без да се замисля, започвам да ги подреждам, след това ми идва на ум, че така или иначе няма кой да ги използва. Тази мисъл предизвиква в мен тъпа болка и чувство за вина.

Бутвам рамките далече от погледа си и продължавам да търся патериците.

Намирам едната под купчина счупени столове, но от другата няма и следа. И все пак една е по-добре от нищо. Патерицата е направена от алуминий и е доста издрана и очукана. Избърсвам я от паяжините, нагласям височината й и започвам да се упражнявам, трополейки напред-назад из таванското помещение. Не след дълго усилието ме изморява, но се чувствам добре от факта, че мога да се движа отново.

Връщам се отново на матрака, потен и запъхтян. Но в момента, в който лягам, мислите отново нахлуват в главата ми. Имам нужда от нещо, което да ме разсее. По-голямата част от музиката ми беше в телефона, но в раницата нося един стар MP3 плейър. На него е записан доста качествен подбор от стари парчета и за щастие, батериите все още работят. Вкарвам слушалките в ушите си, пускам музиката и потъвам в нея.

Не знам дали промяната във въздуха, който докосва голата ми кожа, или някакво движение на светлината, идваща откъм прозореца, ме кара да осъзная, че не съм сам в стаята. В същото време нещо се блъска в леглото ми, аз се изправям бързо и виждам, че някой стои до него.

— Господи!

Гретхен се стряска и за малко да изпусне кофата, която носи. Оставя я бързо на пода, а аз спирам музиката и вадя слушалките от ушите си. Неочакваната тишина ми напомня на запалване на лампите в киносалон по средата на филма.

— Извинявай. Мислех, че си заспал — измърморва тя, без да ме погледне в очите.

— Откога си тук? — питам аз.

Тя ме поглежда неразбиращо и аз осъзнавам, че говоря на английски. Повтарям въпроса на френски.

— Отскоро.

Отговаря ми толкова тихо, че едва я чувам.

— Матилде ти изпраща вода да се измиеш.

Гретхен държи главата си надолу, като че ли й е неудобно да ме погледне. Зачервила се е от носенето на кофата нагоре по стълбите и се е поизпотила, памучната рокля е прилепнала към тялото. Погледът й се спира на слушалките, които висят на врата ми.

— Какво слушаш?

Слушам една английска група, която е доста популярна и в Европа, но когато казвам името й, разбирам, че Гретхен не е чувала за нея. Подавам й слушалките.

— Чуй и ми кажи как ти се струва.

Лицето й се озарява, но след това поклаща глава.

— По-добре да не го правя. Не трябва да говоря с теб.

— Баща ти ли го каза?

Изражението й е красноречиво.

— Ето че сега говориш с мен.

— Това е по-различно. Матилде е заета с Мишел. А татко е с Жорж.

Което означава, че той не знае къде е тя в момента. Оставям слушалките. Не искам повече неприятности нито за нея, нито за мен.

— Кой е Жорж? Съпругът на Матилде ли?

Гретхен и преди бе споменала името му, но предположението ми я разсмива.

— Не, Жорж е стар! Той просто помага на татко.

Все още усмихната, отново поглежда към слушалките.

— Може би мога да послушам малко…

Настанява се на ръба на матрака и си слага слушалките. Очите й се разширяват, когато пускам музиката.

— СИЛНО Е!

Намалявам силата на звука, но тя поклаща глава.

— НЕДЕЙ, ВСИЧКО Е НАРЕД, ХАРЕСВА МИ!

Присвивам очи и допирам пръст до устните си.

— ИЗВИ… извинявай.

Докато слуша, по лицето й се изписва детинско удоволствие, кима с глава в такт с музиката. Лицето й е безупречно, като изключим леката кривина на носа, но без нея би било безинтересно. Оставям я да изслуша и следващото парче. Не успява да прикрие разочарованието си, когато и то свършва. Сваля слушалките, отново обхваната от стеснителност.

— Благодаря.

— Можеш да си запишеш албума, ако ти харесва.

Тя стои, забила поглед в скута си.

— Не мога. Нямаме компютър. Вече дори и CD плейър нямаме, счупи се.

Имам чувството, че живеят в друга епоха. Животът й не е особено интересен. Нито пък на сестра й, като си помисля. Въпреки това една част от мен не съжалява, че фермата е толкова изолирана.

— И как се забавляваш?

Тя вдига рамо.

— Имаме телевизор. Водя Мишел на разходка.

— На колко години си?

— На осемнайсет.

Това ме изненадва. Не защото не изглежда на толкова, а защото в нея има някаква незрялост, която ме кара да мисля, че е по-малка.

— Имаш ли приятели?

— Има няколко местни момчета…

По устните й пропълзява усмивка, докато навива кабела на слушалката около пръста си. Усмивката изчезва и тя се нацупва разочаровано.

— Но татко не иска да се срещам с никого от града. Казва, че всички са идиоти и не трябва да си губя времето с тях.

Странно защо това никак не ме изненадва.

— Не ти ли е скучно?

— Понякога. Обаче това е фермата на татко. Щом живееш тук, трябва да спазваш правилата му. Поне през повечето време.

Поглежда ме лукаво, докато го казва. Знам, че очаква от мен да я попитам какво има предвид, но не го правя.

— Затова ли беше така ядосан снощи? Защото си нарушила правилата му?

Красивите й черти се разкривяват.

— Матилде е виновна. Трябваше да му каже за теб. Нямаше никакво право да го пази в тайна.

— И затова ти реши да му кажеш?

— Защо да не го направя?

Вдига брадичка предизвикателно, за момент ужасно ми заприличва на баща си.

— Матилде непрекъснато ми нарежда, казва ми какво мога да правя и какво не. Но след като ти се събуди, беше честно да кажа на татко. Фермата е негова, не нейна.

Нямам намерение да споря. Имам си достатъчно проблеми и без да ме въвличат в семейните разпри. И изведнъж забелязвам, че Гретхен е седнала по-близо до мен. Толкова близо, че усещам топлината, която се излъчва от голите й ръце.

— Най-добре тръгвай, преди да са започнали да те търсят.

Вземам слушалките от ръцете й и ги оставям настрани, като междувременно се отдръпвам леко от нея. Тя ме поглежда изненадано, но става.

— Може ли някой път отново да послушам музика?

— Ами баща ти?

Свива рамене:

— Няма да разбере.

Дотук беше със спазването на правилата на татко. Имам чувството, че Гретхен спазва само онези, които си пожелае. Следва съвсем съзнателно полюшване на бедрата, докато се изправя и се отдалечава към капака в пода. Извръщам поглед, преструвам се, че вниманието ми е насочено към слушалките. Оставям ги настрана и въздъхвам, когато чувам как стъпките й заглъхват надолу по стъпалата. Жал ми е за Гретхен, но не искам да я окуражавам. Последното нещо, от което се нуждая в момента, е отегчена тийнейджърка, която да обърка всичко, дори баща й да не беше психопат. Единственото, което ме интересува, е как по-бързо да се махна оттук.

И после какво?

Имам чувството, че в таванското помещение е станало по-горещо и по-задушно от обикновено. Паля цигара, облягам се на каменната стена и издишвам дима към тавана. Докато наблюдавам как синкавата мъгла се разнася, си мисля за казаното от Матилде и Гретхен. При всичките им приказки за фермата, има един човек, когото нито една от двете не спомена.

Бащата на бебето на Матилде.

4

На следващата сутрин излизам за първи път.

След посещението на Гретхен прекарах по-голямата част от предишния ден в сън, в някакъв момент се събудих и установих, че до леглото ми е оставена табла с храна. Успях да се задържа буден достатъчно дълго, за да изям пилешкия бульон и хляба, и след това отново заспах, като все още възнамерявах да стана и да се поупражнявам малко с патерицата.

Но когато на сутринта се събуждам, установявам, че храната и почивката са свършили своето. Чувствам се много по-добре. Таванското помещение е ярко осветено, но горещината все още не е настъпила, във въздуха се усеща прекрасна свежест, която ще изчезне още преди обед. Таблата с храна за вечеря е заменена с нова, върху която е подредена закуската ми — отново яйца и масло. Не чух никой да влиза, но вече свиквам с мисълта, че някой ме посещава, докато спя.

Започвам да се храня лакомо, избърсвам с хляб и последните остатъци от жълтъка, ще ми се да има още. Кофата с вода, която Гретхен донесе, все още стои до матрака ми, измивам, доколкото мога полепналата по тялото ми пот и вадя самобръсначката си, за да се избръсна — по моя преценка брадата ми би трябвало да е почти на седмица. Променям намерението си в последния момент. Тук няма огледало, дори и счупено, и острите косми ми се струват много странни, когато ги докосвам с пръсти. Все още не може да се каже, че имам брада, но определено не е и старото ми лице. Имам чувството, че вече не съм същият човек.

Решавам, че това не е лошо.

В следващите няколко минути се наслаждавам на прекрасната си чистота, после отново започвам да се потя. Малкият тавански прозорец е отворен, но единственият резултат от това е леко раздвижване на въздуха, не и охлаждане. Горещината става все по-силна, а с нея нараства и безпокойството ми. Ставам с намерението да се поупражнявам с патерицата и тогава виждам, че капакът в пода е отворен. Отивам накуцвайки до него и поглеждам към плевнята.

Никой не ми е казал, че трябва да стоя тук горе.

Този път се справям със стъпалата много по-лесно. Подпъхвам патерицата под мишница и започвам да слизам по тях с гърба напред. От време на време чувствам предупредителна болка в крака, но успявам да не отпускам тежестта си върху него, като се подпирам на коляно на всяко стъпало.

Спирам на малката площадка, на която паднах, когато бащата на Матилде ме блъсна надолу по стълбите. Празните бутилки, които съборих, отново са изправени, но дори на дневна светлина в плевнята цари полумрак. По каменните стени няма никакви прозорци и единствената светлина влиза през голямата отворена врата. Въздухът тук е по-хладен и докато слизам надолу, усещам мирис на застояло вино, примесен с тежката миризма на камък и дърво. По някое време в миналото плевнята е била използвана като помещение за правене на вино. Виждам празен метален казан и забелязвам, че камъните по земята са разместени там, където вероятно се е намирало и друго оборудване. По-късно са били махнати и на тяхно място е налят бетон, който изглежда нов, но вече е започнал да се пука.

На една от стените забелязвам кран. Завъртам го и водата се разплисква по камъните, поставям шепи под него и отпивам няколко глътки. Водата е леденостудена, но е прясна и има прекрасен вкус. Наплисквам лицето си и след това отивам до рафта с бутилки, който се намира до крана. Полупълен е с бутилки без етикет, но корковите тапи на много от тях са изцапани, виното е започнало да се процежда през тях. Помирисвам една и сбърчвам нос, когато долавям киселата жилка, след това се отправям към вратата на плевнята.

През нея нахлува слънчева светлина. Спирам за миг и се оглеждам. Външният свят е ограден в рамката на вратата, ярка картина на фона на тъмните стени. Като киноекран.

Присвивам очи на ослепителната светлина, облягам се на патерицата и излизам навън.

Имам усещането, че пристъпвам в цветна анимация. Поемам дълбоко въздух, наслаждавам се на аромата на диви цветя и на билки. Краката ми треперят, но след престоя в задушното таванско помещение се чувствам прекрасно, когато усещам слънчевите лъчи върху лицето си. Сядам на прашната земя, като внимавам да не нараня бинтования си крак и съзерцавам гледката пред мен.

Точно пред плевнята се намира лозето, което видях през таванския прозорец. Оградено е от гори и в далечния му край едва съзирам синята повърхност на езерото през дърветата. Отвъд него, докъдето ми стига погледът, се простират златисти житни поля. Фермата може и да има много недостатъци, но не може да й се отрече, че е спокойна. Въздухът трепти от монотонното жужене на щурците, от време на време изблейва някоя скрита от погледа ми коза, но нищо друго не нарушава тишината. Няма нито коли, нито машини, нито хора.

Затварям очи и попивам атмосферата около себе си.

Постепенно слухът ми долавя друг шум. Някакво ритмично метално потракване. Вдигам поглед и виждам един стар мъж да приближава към мен по черния път между лозите. Той е кривокрако яко същество и тракането идва от метални кофи, които се полюшват, докато ги носи за дръжките. Оскъдната му коса е почти бяла, лицето му, изпечено от слънцето, е с цвета на стар дъб. Висок е почти колкото мен, макар в момента да съм седнал на земята, но изглежда як и издръжлив и под навитите ръкави се виждат добре очертаните мускули на ръцете му.

Това трябва да е Жорж, когото Гретхен спомена. Кимвам му.

— Добро утро!

Изобщо не отговаря на поздрава. Продължава към плевнята, без да бърза, и минава точно покрай мен, сякаш изобщо не съществувам. Леко обезпокоен извръщам глава, за да видя какво прави вътре. Чува се тракането на кофите, когато ги оставя на земята, и след малко долавям как водата барабани по дъното, докато той ги пълни от крана една по една. След няколко минути звукът от течащата вода спира и той се появява отново. Хвърля ми съвсем бегъл поглед и тръгва обратно по черния път. Мускулите на ръцете му се издуват от напрежение под тежестта на пълните кофи.

— И на мен ми беше приятно да се запознаем — казвам след него.

Наблюдавам как преминава през лозето с тежки стъпки и изчезва в гората зад него. Чудя се за какво му е необходима водата. Във фермата явно не се отглеждат други домашни животни, освен кокошките и козите, които чух да блеят, и няма други посеви, освен лозите. Съдейки по киселата миризма от тапите и по празните места от оборудване в плевнята, трудно би могло да се предположи, че и с винопроизводството са имали успех.

Питам се от какво живеят тези хора.

Вече съм достатъчно отпочинал, а и откритата ми кожа е започнала да се зачервява и да пари. Изправям се с мъка на крака, пъхам патерицата под мишница и се затътрям зад ъгъла на плевнята. Озовавам се в двора, който си спомням от първото идване. Тук е още по-горещо. Жегата трепти над калдъръма, а къщата със скелето, където помолих за вода, изглежда избеляла от слънцето. Ветропоказателят във формата на петел се е наклонил несигурно върху хлътналия покрив в очакване въздухът да се раздвижи.

Няколко кокошки кълват мързеливо в пръстта, но наоколо не се вижда никой. Само при мисълта за вода отново започвам да ожаднявам. В плевнята има кран, но след пренебрежителното отношение на стареца изпитвам нужда да видя човешко лице, пък било то и за кратко. Тръгвам куцукайки към къщата, патерицата се подхлъзва по гладките камъни. Счупеният часовник върху конюшнята все още стои като замрял, единствената му стрелка сочи нищо без двайсет. Превозните средства, паркирани под него, изглежда, не са помръднали от последния път, когато бях тук. Един прашен микробус и едно ремарке стоят пред конюшнята все едно са умрели там, а предната решетка на грохнал от старост трактор се подава от сводестите ограждения и прилича на муцуна на заспало куче. В съседния обор има старо ковашко огнище. Близо до него са подпрени парчета желязо и едва когато виждам грубите им триъгълни зъбци, разбирам какво точно стои пред мен.

Споменът връща болката в крака ми. Продължавам към къщата.

Сега ми се вижда още по-порутена отпреди. Скелето я покрива до половина, а небоядисаните капаци висят от прозорците като крила на умрели нощни пеперуди. Земята около стените е покрита с парченца изпадал хоросан, сигурно е трошлив като пясък. Виждам, че е правен някакъв вял опит рушащата се каменна фасада да се ремонтира, но очевидно е бил изоставен. И не е било скоро, на места скелето е ръждясало, ръждясало е и длетото, което лежи на земята под него. Побутвам го с патерицата и върху камъните остава идеален негов отпечатък.

Вратата на кухнята е отворена. Избърсвам потта от очите си и чукам.

— Има ли някой?

Няма отговор. Обръщам се и малко по-надолу забелязвам друга врата, небоядисана и изкривена. Закуцуквам дотам с патерицата и чукам, след това отварям предпазливо. Тя изскърцва на несмазаните си панти. Вътре е тъмно и дори от прага се усещат влагата и хладът, които струят отвътре.

— Какво правиш?

Завъртам се, изпълнявам сложен пирует с патерицата и здравия си крак, за да не загубя равновесие. Бащата на Матилде се е появил иззад конюшнята. На гърба му има платнена торба, от която се подава кървавият крак на убит заек. Това, което ме тревожи повече, е пушката в ръката му, насочена право към мен.

— Глух ли си? Попитах те какво правиш.

На дневна светлина виждам, че е по-възрастен, отколкото предполагах — около шейсетте, а не около петдесет, с кафяви меланоми от слънцето и възрастта, покрили челото му. Не е особено висок — има къси крака и издължено тяло, но като цяло изглежда силен човек.

Трябва ми малко време, за да се подпра на патерицата, опитвам се да не гледам към пушката.

— Нищо.

Хвърля поглед към отворената врата зад гърба ми.

— Какво дебнеш наоколо?

— Исках да пия вода.

— В плевнята има кран.

— Знам, но имах нужда от малко чист въздух.

— Май преди малко каза, че си искал вода.

На фона на тъмната кожа светлосивите му очи приличат на парчета мръсен лед. Спират се върху патерицата и погледът им става още по-суров.

— Откъде взе това?

— Намерих го на тавана.

— И кой ти каза, че можеш да го използваш?

— Никой.

Не знам защо се опитвам да предпазя Матилде, но ми се струва, че не е правилно да стоварвам вината върху нея. Бащата вирва брадичката си агресивно и присъствието на пушката започва все по-силно да ме притеснява.

— Значи реши, че просто можеш да вземеш каквото си поискаш? Какво още имаш намерение да откраднеш?

— Аз… не съм…

Изведнъж се чувствам толкова изтощен, че дори нямам сили да споря с него. Сякаш слънцето ме притиска и изцежда и последните ми енергия.

— Помислих, че никой няма да има нищо против. Ще я върна на мястото й.

Тръгвам покрай него, за да се върна в плевнята, но той препречва пътя ми. Не прави никакъв опит да помръдне и през цялото време държи пушката, насочена към мен. До този момент си мислех, че само играе някаква игра, но като поглеждам в студените му очи, изведнъж ме обхваща съмнение. Но вече не ме интересува. Втренчвам се в него и докато трае всичко това, тишината изведнъж се нарушава от ритмично потракване. Поглеждам към другия край на двора и виждам Жорж бавно да приближава към нас, полюшвайки в ръка ръждясала кофа.

Дори да е изненадан от това, че работодателят му е насочил пушка към мен, не го показва по никакъв начин.

— Поправих оградата, доколкото можах, мосю Арно. Засега ще издържи, но въпреки това трябва да бъде сменена.

Не ми обръща абсолютно никакво внимание, сякаш съм станал невидим. Арно — бях забравил името, което видях върху пощенската кутия — е почервенял още повече.

— Добре.

Казва го така, сякаш иска да го отпрати, но възрастният мъж не разбира намека.

— Ще дойдете ли да погледнете?

Арно започва да пухти раздразнено.

— Да, след малко.

Жорж кимва доволно и тръгва към другия край на двора, като продължава да не реагира на присъствието ми по никакъв начин. Налага се отново да се облегна на патерицата, докато Арно продължава да ме оглежда, челюстите му се движат така, сякаш предъвква думите си.

Но преди да успее да ги изплюе, иззад конюшнята дотичва куче — млад спрингер шпаньол, езикът му виси, а големите му уши се веят. Минава на бегом покрай Арно и започва да подскача около мен. Опитвам се да не показвам, че треперя, докато се навеждам, за да разроша с ръка козината на главата му.

— Тук! — подвиква му Арно.

Кучето се колебае, разкъсвано между покорството и радостта от оказаното му внимание.

— Ела тук, по дяволите!

Покорството надделява. То се примъква към него и заскимтява, когато Арно го удря. Шпаньолът се снишава от страх, когато стопанинът му отново вдига ръка, но едновременно с това маха с опашка като луд. Ако можеше, сигурно щеше да завърже бяло знаме на нея, но преди да успее да го удари, лицето на Арно се изкривява от спазъм. Той замръзва на място, слага ръка на гърба си и се изправя, обхванат от болка.

— Матилде! Матилде! — крещи той.

Тя се появява иззад къщата, в едната си ръка носи бебето, а в другата изцапани с пръст зеленчуци. Когато ни вижда, по лицето й за миг преминава страх, после става напълно безизразно.

— Какво прави тоя тук? — пита настойчиво Арно. — Казах ти да не му позволяваш да се мотае в краката ми!

Матилде се опитва да успокои бебето, което се е разплакало от виковете на дядо си.

— Съжалявам…

— Вината не е нейна — обаждам се аз.

Арно се обръща към мен, лицето му е разярено.

— Не говоря на теб!

— Само излязох малко на въздух — казвам уморено. — Връщам се обратно на тавана.

Арно изсумтява. Поглежда към бебето, което продължава да реве, след това протяга ръце към него.

— Дай ми го.

Ръцете му изглеждат огромни, когато взема детето от Матилде, вдига го на височината на очите си и започва внимателно да го люлее. Все още продължава да стиска пушката под мишница.

— Е, хубава работа, Мишел?! Не бива да плачеш! Нали си голямото момче на дядо.

Гласът му е груб, но гальовен. Бебето се разхълцва и ухилва беззъбата си уста срещу него. Без да отделя поглед от внука си, Арно извръща глава и ми казва през рамо:

— Махай се от очите ми.

* * *

Прекарвам остатъка от деня в сън, или по-точно в полусън, в задушния таван непрекъснато се събуждам и после отново заспивам. В някакъв момент отварям очи и установявам, че до леглото ми са оставени табла с храна и кофа прясна вода. Предполагам, Матилде ги е донесла. Макар да й казах, че не искам книга, на таблата намирам и старо издание на „Мадам Бовари“ с твърди корици.

Може би е извинение за днешната свада с баща й?

Вечерта минава в мъгла от жега и пот. Лежа по боксерки на матрака, упоен от тежката миризма на таванското помещение, което има дъх на табакера. Тъй като нямам какво да правя, полагам усилие да чета „Мадам Бовари“. Но архаичният френски ми е напълно неразбираем, а и не мога да се съсредоточа. Думите се сливат една с друга, книгата непрекъснато пада от ръцете ми и в крайна сметка я оставям. Мисля, че е прекалено горещо и няма да мога да заспя, но когато затварям очи, потъвам толкова дълбоко, че сякаш се давя.

Събуждам се с вик, образът на кръвта и тъмната улица е ярък в съзнанието ми. Няколко секунди не мога да си спомня къде се намирам. Таванското помещение е потънало в мрак, но през отворения прозорец навлиза някаква призрачна светлина. Ръцете ми са горещи и лепкави и тъй като кошмарът е пресен, очаквам, че са изцапани с кръв. Но е само пот.

Лунната светлина е достатъчно силна и успявам да видя часовника, без да паля фенера. Малко след полунощ е. Протягам трепереща ръка към пакета с цигари. Останали са ми едва три, започнах да пуша само по половин. Паля угасения край на една от тях и поемам дълбоко дима. Тежкото чувство на отчаяние отказва да ме напусне. Допушвам цигарата чак до ръба на филтъра и разбирам, че по никакъв начин няма да успея да заспя.

Помещението е влажно и задушно, огряно от лунната светлина. Светла бяла ивица минава по пода и стига до ръба на леглото ми. Ставам и подскачайки минавам по нея, за да отида до прозореца. Нощта е превърнала пейзажа в черно-бяла картина. Отвъд сенките на гората още една луна, близначка на истинската, блести, отразена в черната огледална повърхност на езерото. Във въздуха се усеща някаква метална влага. Вдишвам дълбоко, представям си, че се потапям в черните води, усещам как прохладата сваля от мен дори тежестта на косата ми.

Обажда се бухал. Съзнавам, че съм задържал дъха си, и издишвам шумно. Не ми стига въздух. Изведнъж ме обхваща клаустрофобия, грабвам патерицата и фенера и тръгвам към капака в пода. Вечерта го оставих отворен и сега той ми прилича на дупка, водеща в нищото. Започвам бавно да се спускам надолу на слабата светлина на фенера.

Не мисля за това, което върша. В плевнята под мен цари абсолютен мрак, но след като излизам навън, пълната луна свети толкова ярко, че вече не се нуждая от фенера. Загасям го и го оставям в плевнята. Нощният въздух ухае на дървета и треви и успокоява голата ми кожа. Вече не изпитвам абсолютно никаква умора, само трескаво желание да отида до езерото.

Тръгвам по пътя, по който бях видял да идва Жорж, куцукам покрай редовете с лози. Луната посребрява горната страна на листата им, а долната изглежда съвсем черна. Светът е станал едноцветен, всичко е само светлини и сенки. Достигам до гората и спирам, за да си поема дъх. Дърветата образуват тъмна стена в края на лозето. Тук въздухът е по-прохладен, а звуците — приглушени. На места лунната светлина се процежда през клоните. Потръпвам, чудя се какво правя тук. Знам, че трябва да се върна обратно, но езерото ме привлича с необикновена сила.

Досега не съм изминавал толкова дълго разстояние с патерицата и започвам да дишам тежко, докато се придвижвам през гората. Стъпвам бавно, навел глава, толкова съсредоточен в това, което правя, че не забелязвам бледата фигура, докато тя не се изправя право пред мен.

— Боже мой!

Отстъпвам назад и се препъвам. Сега виждам и други фигури, неподвижни тела сред дърветата. Сърцето ми блъска като лудо, но нито една от тях не помръдва. Когато шокът от гледката преминава, разбирам причината.

Гората е пълна със статуи.

Те са плътно подредени от двете страни на пътя, каменни мъже и жени, осветени от луната. Господи! Въздъхвам с облекчение, но въпреки това трябва да докосна някоя от тях, за да се уверя, че безжизнените крайници наистина не са от плът и кръв. Пръстите ми напипват само неравната повърхност на лишеите и гладкия твърд камък.

Усмихвам се засрамено и докато го правя, някакъв писък разцепва горската тишина. Висок и нечовешки. Имам чувството, че продължава безкрайно, докато най-неочаквано спира. Впивам поглед в тъмнината, стиснал здраво тънката патерица. Сигурно е лисица или бухал, казвам си. Но усещам как космите по врата ми настръхват. Обръщам се и поглеждам към статуите. Не са помръднали от мястото си, но сега изпитателният поглед в невиждащите им очи ми действа на нервите. Писъкът прозвучава отново и в този момент губя контрол.

Всякаква мисъл за езерото изчезва от главата ми, извръщам се и тръгвам обратно по покрития със сенки път. Дишам шумно и задъхано, кръвта ми пулсира, докато с мъка се придвижвам с единствената патерица. През дърветата пред мен, недостижимо далече, виждам осветеното от лунна светлина поле. Господи, наистина ли съм стигнал толкова далече? Най-после излизам на открито и на мястото на тъмните дървета вече виждам подредени в редици лозя. Продължавам да се движа с мъка, дишайки тежко, докато отново стигам до убежището си в плевнята. Спирам, за да си поема дъх, вземам фенера и обръщам поглед към гората. Пътят е съвсем безлюден, но се успокоявам, едва когато стигам до таванското помещение и капакът е затворен зад мен.

Стоварвам се върху матрака с учестено дишане и омекнали крака. Потънал съм в пот, мокър съм толкова, сякаш наистина съм се потопил във водите на езерото. Сега идеята да отида там, като че ли бих могъл да плувам с превързания крак, ми изглежда абсолютно нелепа. Не знам какво съм си мислил в онзи момент. Не знаеш ли? Наистина?

Единственото, което искам, е да заспя. Но преди да го направя, отивам обратно до капака в пода и избутвам отгоре му един скрин.

Най-после се чувствам в безопасност, лягам в леглото и заспивам като умрял.

Лондон

Калъм продължава да говори разпалено, когато се връщам от бара.

— О, я стига! Един и същи филм ли сме гледали? Кажи ми, за един и същи филм ли говорим? Аз гледах „Последният детайл“, а ти какво гледа?

— Единственото, което казвам, е, че филмът още повече затвърждава стереотипните характери. Имаме вечния всезнайко, новобранеца, символа…

— Това са архетипи, а не стереотипи! Не мога да повярвам, че не си разбрал цялата идея за…

— Всичко съм разбрал, просто мисля, че е… че е, не знам…

— Точно така!

— Калъм, защо не млъкнеш за малко и не оставиш Джез да си довърши мисълта — намесва се Ясмин.

— Щях да го направя, ако не говореше такива глупости!

Оставям напитките на масата. Бири за Калъм, Ясмин и за мен, вино за Клоуи, водка за Джез. Клоуи ми се усмихва и вдига поглед нагоре, когато сядам до нея.

Ясмин се обръща към мен:

— Шон, моля те кажи на Калъм, че човек може и да не хареса нещо в някой филм с Джак Никълсън, без да е нужно да гори на клада като еретик.

— Шон мисли като мен — обажда се Калъм, — Никълсън е най-великият актьор от своето поколение и не може да има две мнения по въпроса.

— Снимал е филми на парче, преди да му излезе късметът — казва Клоуи.

Хвърля ми бърз поглед, за да ми покаже, че нарочно дразни Калъм. Както винаги, той се хваща на въдицата.

— Пълни глупости! Ще ти спомена само едно заглавие, Клоуи. „Полет над кукувиче гнездо“. Това е.

Обляга се назад, скръства ръце и ни поглежда така, сякаш е спечелил спора.

— Това е роля мечта. Всеки що-годе талантлив артист би се справил с нея — промърморва Ясмин.

— О, я стига! А какво ще кажеш за „Китайски квартал“? Или „От другата страна“?

— Какво да кажа? — пита Клоуи и продължава да изброява на пръсти — „Вещиците от Истуик“, „Марсиански атаки“, „Батман“ Най-великият актьор на своето поколение? Няма що!

Джез смръщва вежди.

— „Батман“ не беше лош. Но въпреки това не може да се мери с „Черният рицар“.

Никой не му обръща внимание. Цяла вечер пие и от половин час вече не знае за какво говорим. Също като Калъм и той е учител в езиковото училище, в което работя от няколко месеца. Гаджето му Ясмин, най-добрата приятелка на Клоуи от колежа по изкуства, също е работила в училището, но след това си намерила по-добре платено място в един университет.

Обичам петъчните вечери. Часовете свършват рано и с цялата компания отиваме да пийнем и да хапнем нещо, след което се отправяме към някое от независимите кина, до които лесно се стига с метрото. Калъм е страстен любител на киното, но се пали много лесно, когато стане въпрос за любимите му актьори, писатели и режисьори. Само преди няколко седмици превъзнасяше Терънс Малик. Наскоро обаче гледахме екранизация на „Плътско познание“ което значеше, че през следващите няколко седмици на мода ще е Джак Никълсън.

Отпивам от бирата и галя бедрото на Клоуи под масата. Тя стиска ръката ми и се усмихва, след това се протяга и бутва стола си назад.

— Трябва да се връщам.

Навежда се и ме целува, за миг късата й коса докосва лицето ми, след това отива зад бара. „Домино“ се намира близо до едно от кината, които често посещаваме, но основната причина да идваме, е, че Клоуи работи тук. Заведението е тъмно и модерно, със сини лампи, които осветяват бутилките на стената зад бара. В петък вечер винаги е претъпкано, а и цените са високи, но тъй като Клоуи е служител, винаги получаваме отстъпка.

Наблюдавам я как застава зад бара, засмива се на нещо, което Таня, едно от другите момичета, й казва, и започва да обслужва клиентите.

— Клоуи се справя, нали? — пита Ясмин.

Обръщам се и забелязвам, че и тя наблюдава Клоуи.

— Разбира се. Защо да не се справя?

Ясмин се усмихва и отхвърля въпроса с присвиване на раменете.

— Няма причина. Просто мислех на глас.

Въпросът й ми прозвучава странно, но в този момент вниманието ми е привлечено от Калъм, който започва да критикува Куросава.

— Моля те, кажи ми, че не говориш сериозно — казвам аз и оставям бирата си на масата.

Пет минути по-късно напълно съм забравил думите на Ясмин.

* * *

Но по-късно същата вечер си ги спомням отново. Трябва да изчакам, докато заведението затвори, Клоуи избърсва плота от неръждаема стомана, прибира всички чаши и едва тогава можем да тръгнем.

— Лека нощ, Пол — подвиква тя към управителя, който все още брои оборота.

Махвам с ръка за сбогуване и излизаме навън. Таня чака такси. Казваме й лека нощ и тръгваме към апартамента. Не е далече, само на половин час път пеша, но е студено. Има пълнолуние и по тротоара е започнал да се образува скреж, който блести като натрошени диаманти.

Разкопчавам палтото си и обгръщам с него и двама ни. Клоуи ме прегръща и усещам как гърдите ми се стоплят. Сигурно би трябвало да съм по-притеснен, когато минаваме през тази част на Ийст енд по това време на нощта, но не съм. Живеем наблизо, а и Клоуи работи в бара, всичко ми е твърде познато, не може да крие опасност.

Смеем се тихо, за да не събудим съседите, докато пресичаме улицата пред апартамента. Покрай тротоара са подредени паркирани коли, металните им силуети сякаш излъчват студ. С ъгъла на окото си виждам човек, който се измъква от сенките и се отправя към нас.

Продължавам да вървя, прегърнал Клоуи покровителствено. Мъжът е висок и едър, облечен в дебело подплатено палто. На главата си носи плетена шапка, нахлупена ниско над очите.

— Колко е часът? — пита той.

Ръцете му са пъхнати в джобовете, но виждам, че на едната му китка проблясва часовник. Сърцето ми започва да бие силно. Трябваше да вземем такси.

— Три и десет — отвръщам аз, едва поглеждайки часовника си. Съвсем нов е, подарък от Клоуи за рождения ми ден. Мъжът приближава към нас, а аз се опитвам да застана пред Клоуи, без той да забележи. Започва да измъква едната си ръка от джоба, в нея проблясва нещо метално.

— Лени?

Мъжът спира. От начина, по който се олюлява, решавам, че или е пиян, или дрогиран. Клоуи пристъпва напред.

— Лени, това съм аз, Клоуи.

Той я поглежда за момент, след това едва забележимо кимва.

— Кой е този?

Посочва към мен, без да отделя поглед от нея.

— Приятел.

Усмихва се леко.

— Приятел значи.

Искам да попитам кой е този човек и какво става. Но от гърлото ми не излиза нито звук.

— Е… Чао, Лени.

Клоуи ме хваща за ръката, дръпва ме и ме повежда настрани. Лени остава на мястото си. Усещам погледа му след нас. Обръщам се, когато стигаме до другия тротоар, но улицата вече е празна.

Продължаваме да вървим мълчаливо. Хвърлям поглед на Клоуи, но тя не ме поглежда. Лицето й е бледо и сякаш се е смалило, не мога да преценя дали причината за това е студът, или е нещо друго.

Апартаментът се намира на последния етаж на нисък панелен блок. Изкачваме се по стълбището, което винаги мирише на урина, и отключваме вратата. В момента, в който влизаме, усещам в гърлото си тежкия мирис на маслени бои и терпентин. Никой от нас не посяга да запали лампата. Картините на Клоуи са натрупани до стените на хола, правоъгълници с бели краища, чиито изображения са прекалено тъмни, за да се видят в сумрака. Един недовършен мой портрет стои на триножника до прозореца. Апартаментът никак не прилича на истинско ателие на художник, но през прозореца на плоския покрив влиза достатъчно светлина, нищо че е студено. И е евтино.

Стоя в коридора пред банята и наблюдавам как Клоуи включва електрическата печка. Тя започва леко да жужи и скоро реотаните й светват в жълто.

— Ще ми кажеш ли какво беше това?

Клоуи продължава да стои с гръб към мен и започва да се съблича.

— Един човек, когото познавах.

Нещо започва да се надига в гърдите и гърлото ми. Трябва ми известно време, за да разбера, че е ревност.

— Искаш да кажеш, че си излизала с него?

— С Лени ли? — учудването в гласа й е съвсем искрено. — Господи, не!

— Какво тогава?

Приближава до мен, останала е само по бельо.

— Шон…

Спирам ръцете й, когато се опитва да ме прегърне. Не знам дали съм ядосан, защото навън на улицата се почувствах безпомощен, или защото изведнъж имам усещането, че не я познавам. Тя въздъхва.

— Често идваше в един бар, в който работех навремето. Човек се среща с какви ли не хора. Това е всичко.

Вдига очи към мен, погледът й е открит и прям.

— Добре — казвам аз.

Събличам се и си лягам. Лежим в леглото, без да се докосваме, въздухът в стаята е леден, въпреки че електрическата печка работи. Клоуи се раздвижва, приближава се до мен и ме целува, шепнейки името ми. Любим се, но след това аз оставам да лежа буден, с поглед в тъмния таван.

— Тази вечер Ясмин каза нещо много странно — започвам. — Че „се справяш“. Защо би казала подобно нещо?

— Не знам. Ясмин си е такава.

— Значи няма нещо, което би трябвало да знам?

Не мога да видя лицето й в тъмнината. Но отблясъкът на една светлинка ми показва, че очите й са отворени.

— Разбира се, че няма — отвръща тя. — Какво би могло да има?

5

На следващата сутрин, когато Матилде идва в таванското помещение, вече съм си събрал багажа и съм готов да потегля. Знам кой е още преди да се е появила, вече съм се научил да разпознавам равномерните й стъпки, както и шляпането на джапанките на Гретхен. Погледът й спира върху приготвената раница до леглото ми, но дори и да си прави някакви изводи, ги запазва за себе си. Носи табла, върху която има чиния с храна и чиста превръзка. Тази сутрин ми е приготвила нещо специално — чаша с кафе, от която се вдига пара.

— Донесох ти закуската — казва тя и оставя таблата. — Може ли да ти сменя превръзката?

Сядам на матрака и навивам крачола на дънките си. Превръзката е прокъсана и мръсна от неуспешната ми среднощна екскурзия. Ако не беше така, нямаше да е трудно да реша, че съм сънувал. На дневна светлина споменът за безмълвната колекция от статуи ми се струва нереален и вече съм убеден, че писъкът, който чух, е бил просто лисица. Може би се е хванала в някой от капаните на Арно.

Съчувствам й.

— Ще ме закараш ли до пътя? — питам, когато Матилде започва да размотава бинта.

Изобщо не коментира факта, че е изцапан.

— Заминаваш ли?

— Веднага след закуска. Искам да тръгна рано.

Решението бе напълно оформено в съзнанието ми, когато се събудих. Щом успях да стигна до гората и да се върна обратно, значи съм в състояние да пътувам. Бих могъл да отида до пътя пеша, но какъв е смисълът да се изморявам още от самото начало. Все още не знам какво ще правя и къде ще отида, но последната ми разправия с Арно ме убеди, че е по-добре да рискувам и да се махна от фермата, отколкото да остана тук.

Матилде продължава да размотава бинта.

— Сигурен ли си?

— Ако ме закараш до пътя, ще мога да продължа на стоп.

— Както кажеш.

Макар да нямам причина, изпитвам разочарование от липсата на реакция от нейна страна. Наблюдавам я, докато сваля превръзката и отстранява марлите. След като и последната е свалена, с облекчение забелязвам, че състоянието на крака ми не се е влошило. Всъщност дори изглежда по-добре, отокът е намалял, а раните не са толкова ужасни.

— Не изглежда чак толкова зле, нали? — питам с надежда да потвърди.

Матилде не отговаря. Внимателно завърта крака ми на едната страна, после на другата и леко докосва отвора на една от раните.

— Боли ли?

— Не — отвръщам и продължавам да я наблюдавам, докато преглежда крака ми. — Всичко наред ли е?

Не ми отговаря. Лицето й е напълно безизразно, когато поставя ръка върху челото ми.

— Топло ли ти е? Имаш ли температура?

— Не. Защо?

— Изглеждаш ми малко зачервен.

Отново се навежда над крака ми. Пипам с ръка челото си. Не мога да преценя дали е по-топло от нормалното.

— Да не би инфекцията да се влошава?

Поколебава се едва забележимо, преди да отговори.

— Мисля, че не.

Жълтеникавите петна около раните са придобили още по-зловещ нюанс. Наблюдавам с безпокойство как почиства крака ми и започва да го увива в чист бинт.

— Нещо не е наред ли?

— Сигурна съм, че всичко е както трябва.

Продължава да държи главата си надолу, така че не мога да видя лицето й.

— Понякога подобни рани трябва да се наблюдават по-продължително време. Но напълно разбирам, че бързаш да си тръгнеш.

Поглеждам крака си, омотан отново в снежнобял бинт. Изведнъж усещам, че всички мускули ме болят. Вероятно е следствие на усилието през изминалата нощ и все пак…

— Може би трябва да остана още един ден? — казвам аз.

— Както решиш. Можеш да останеш колкото искаш.

Изражението на Матилде не издава нищо, докато събира нещата и слиза надолу по стълбите. Сега, като я няма, започвам да раздвижвам крака си и да пробвам дали мога да стъпя на него. Нямам чувството, че съм вдигнал температура, но последното, което бих искал, е болестта да ме повали на някой пуст път във Франция. А и за никъде не съм се запътил, нито пък се налага да бързам. Вече не. Още един ден не би променил абсолютно нищо.

Минава ми през ум, че може би точно такова е било намерението на Матилде, но бързо отхвърлям тази мисъл. Присъствието ми тук й създава само неприятности. Няма основания да иска да остана.

Поне така си казвам. Но докато гълтам антибиотика и се пресягам към закуската, осъзнавам, че най-силното чувство, което изпитвам в момента, е облекчение.

* * *

По обяд на тавана вече е станало непоносимо горещо и от тежката миризма на старите дървени мебели кожата започва да ме сърби. Слушам музика и след това задрямвам, когато се събуждам, таблата с обяда чака до отворения капак. Разтърквам очи и решавам да изляза да се нахраня навън. Арно ме предупреди да стоя далече от къщата, но дори той не може да очаква да прекарам целия ден в плевнята.

Слизането надолу по стълбата с таблата в ръка не е лесно, но успявам да я закрепя на стъпалата, докато с мъка се спускам по тях. Преди да започна да се храня, се измивам на чешмата в плевнята, където Жорж пълнеше кофите. Елементарното доказателство, че мога да се обслужвам сам, повдига настроението ми и се чувствам почти щастлив, когато се настанявам на земята и опирам гръб в каменната стена. Дори в сянката на плевнята е горещо и задушно. Дъвча хляба и сиренето и гледам към езерото отвъд лозята. От мястото, на което съм седнал, през дърветата се вижда само блясъкът на водната повърхност. Струва ми се, че от среднощния ми опит да стигна до него няма неприятни последици. Не съм вдигнал температура, вече не усещам кракът ми да тупти от инфекцията. Изпитвам само все по-нарастващо напрежение, но то няма нищо общо с крака.

Един Господ знае къде ще бъда утре по това време и няма да е зле поне да видя езерото, преди да си тръгна.

Няма да имам друга възможност.

Привършвам с храненето, намествам добре патерицата и отново поемам по черния път. Сега, на светло, виждам, че лозите са почти изсъхнали. Листата им са изпъстрени с петна и краищата им са подвити, а малкото чепки грозде са увиснали надолу като спукани балони. Нищо чудно, че виното мирише толкова лошо.

Слънцето грее безжалостно. Мислех, че на светло, когато виждам какво правя, ще ми е по-лесно да измина пътя, но в горещината той ми се струва по-дълъг, отколкото предишната нощ. В него са се образували неравни коловози, а следите, останали от гуми, приличат на циментови отливки. Патерицата ми непрекъснато се подхлъзва и докато стигна до гората, целият съм подгизнал от пот. Изпитвам облекчение, когато достигам сенките на дърветата. Сега в тях няма нищо заплашително. Повечето са кестени, също като онези край пътя, и сега се чувствам добре под зеления им балдахин.

Докато вървя през гората, се хващам, че се ослушвам за писъка от предишната нощ. Но най-зловещият шум, който достига до ушите ми, е цвърченето на щурците. В статуите също няма нищо зловещо. На дневна светлина не виждам в тях заплаха. Край пътя има около дузина каменни фигури, явно оставени без всякакъв ред в най-гъстата част на гората. Всички са стари и потъмнели от стоенето на открито и забелязвам, че повечето от тях са повредени. Един Пан със счупено копито подскача до останала без лице нимфа, а близо до тях монах без нос като че ли е вдигнал шокиран поглед нагоре. Малко встрани от останалите стои една покрита с воал жена, камъкът, от който е изсечено лицето й, е така майсторски издялан, че напомня на нагънат плат. Ръката й, притисната до сърцето, е зацапана с тъмно, мазно петно, което прилича на съсирена кръв.

Не мога да си представя какво правят тези статуи тук, скрити в гората, но решавам, че ефектът ми харесва. Оставям ги на бавната им разруха и продължавам да се движа по пътя.

Езерото вече не е далеч. Слънцето се отразява в него и повърхността му ме заслепява. Покрай брега е пораснала тръстика, а водата е толкова неподвижна, че имам чувството, че мога да изкопая дупка в нея. Отгоре плуват патици, гъски и други птици и оставят зад гърба си V-образни дири. Поемам дълбоко уханния въздух и усещам как напрежението постепенно напуска раменете ми. Тази сутрин съм достатъчно реалистично настроен, за да съм наясно, че няма да е никак разумно да плувам, но въпреки това идеята продължава да ме привлича.

Изкачвам се до върха на една скала, която се издига над езерото. Там е израснал самотен кестен, чиито клони се простират над водата. Изглежда достатъчно дълбоко за гмуркане, но само на няколко метра забелязвам тъмна сянка, която се спотайва като дебнеща акула. Подводна канара, която само очаква някой достатъчно неразумен да скочи от скалата. Трябваше да се досетя, казвам си аз. Дори в езерото има заложени капани.

Сядам на земята, облягам се на дървото и се взирам във водата. Пътят дотук беше доста уморителен, но съм доволен от направеното усилие. Няма да имам друга възможност. Поне кракът ми не изглежда по-зле отпреди. Превръзката, която Матилде ми направи, вече се е изцапала, но по нея не са се появили кървави петна, а и болката все повече заприличва на сърбеж. Притеснението ме накара да остана още един ден тук, но утре вече няма да има нищо, което да ме спре. И после какво?

Не знам.

Ако има нещо хубаво в това, че стъпих в капана, то е, че престанах да мисля за всичко останало. Докато бях тук, съзнанието ми бе изпълнено с други проблеми и нямах време да се тревожа нито за миналото, нито за бъдещето, но сега всичко приключва. Още една нощ и отново ще съм там, откъдето тръгнах. Крия се в чужда страна, без да имам никаква представа какво ще правя от тук нататък.

Ръцете ми треперят, когато се протягам към пакета с цигари, но преди да успея да запаля, откъм гората се появява спрингер шпаньолът. Патиците по брега на езерото отлитат шумно, когато той се спуска към тях. Арно, мисля си аз и целият се напрягам, но откъм гората не се задава „татко“. Появява се Гретхен с бебето в ръце.

Шпаньолът ме забелязва пръв. Изтичва към мястото под дървото, където съм седнал, и оживено маха с късата си опашка.

— Браво на теб!

Доволен от това разнообразие, започвам да си играя с кучето, като внимавам да не стъпи на крака ми. Гретхен ни вижда и спира. Облечена е в памучна рокля без ръкави, светлосиният цвят подчертава тена й. Роклята е тънка и износена, а краката на момичето са съвсем голи, като изключим джапанките. И въпреки това няма мъж, който не би се извърнал след нея, дори ако се появи така на градска улица.

Подпряла е бебето Мишел на единия си хълбок и то прилича на недоразвит неин сиамски близнак. На другата й ръка виси избеляло червено парче плат, завързано в ъглите така, че да образува торба.

— Извинявай, ако съм те стреснал — казвам аз.

Тя поглежда към пътя, като че ли се колебае дали да се върне обратно. След това за миг на бузите й се появяват трапчинки.

— Не си.

Намества бебето по-удобно, зачервила се е от това, че го е носила в жегата. После вдига червената торба.

— Дойдохме да нахраним патиците.

— Мислех, че само хората в градовете правят подобни неща.

— На Мишел му харесва. А и като знаят, че ги храним, патиците остават тук, така че от време на време можем да си вземаме по някоя.

Разбира се „вземаме“ е евфемизъм за „убиваме“. Дотук със сантименталностите. Гретхен развързва парчето плат и изсипва хляба, а патиците започват да пляскат с крила като луди. Дрезгавите им викове са съпроводени от лая на кучето, което подскача по брега на езерото.

— Лулу! Дръж, моето момиче.

Подхвърля един камък на шпаньола. Докато кучето се спуска след него, Гретхен се качва на скалата и се настанява наблизо, като оставя бебето да седне до нея. То намира една сламка и започва да си играе с нея.

Поглеждам към пътя, почти очаквам Арно да се появи оттам с пушка в ръка. Но гората е съвсем безлюдна. Започвам да изпитвам неудобство, макар че не знам дали причината е предупреждението на бащата или близостта на Гретхен. Тя явно изобщо не бърза да се връща. Единствените шумове идват от кучето, което дъвче камъка, и от Мишел, който прави балончета от слюнка. Ние сме единствените живи същества тук, ако изключим патиците и гъските.

Гретхен въздъхва театрално, хваща полите на роклята си и започва да си вее.

— Много ми е горещо — казва тя и ме поглежда, за да разбере дали я наблюдавам. — Мислех, че покрай езерото ще е по-прохладно.

Стоя, вперил поглед във водата.

— Плуваш ли понякога тук? — питам аз.

Гретхен престава да си вее.

— Не, татко казва, че е опасно. Но аз така или иначе не мога да плувам.

Започва да къса малките жълти цветенца, които растат в тревата, и да плете от тях венец. Изглежда, мълчанието никак не я притеснява, макар че не бих могъл да кажа същото за себе си. Изведнъж ме разтърсва същият писък, който чух и предишната нощ. Идва откъм гората зад гърба ни, на дневна светлина не звучи така ужасно, но въпреки това в него има нечовешко страдание.

— Какво беше това? — питам и вторачвам поглед между дърветата.

— Не се притеснявай, това са санглошоните.

— Какво?

Спомням си, че и преди бе споменала същата дума, но тогава не й обърнах внимание.

— Санглошоните[1] — повтаря тя, като че ли съм някой идиот. — Те са кръстоска между глигани и домашни прасета. Татко ги отглежда, но миришат лошо, затова ги държим в гората. Непрекъснато се карат за храна.

Изпитвам облекчение, когато чувам това.

— Значи това е свинеферма?

— Разбира се, че не е! — отвръща Гретхен и ме поглежда с укор. — За татко санглошоните са само хоби. И това не е ферма, а шато. Притежаваме езерото и всички гори около него. Имаме почти сто хектара кестенови гори и всяка година добиваме реколта от тях.

Думите й звучат гордо и начинът, по който ги казва, ме кара да мисля, че наистина имат много кестени.

— Видях, че произвеждате и вино.

— Преди правехме. Татко искаше да го нарече „Шато Арно“. Купи на сметка лозите и изкорени насажденията от цвекло, но гроздето не се оказа достатъчно издръжливо за нашата почва. Растенията се разболяха от някаква болест, затова произведохме само една реколта. Все още имаме стотици бутилки от нея и татко казва, че ще успеем да продадем виното, когато отлежи достатъчно.

Сещам се за миришещите на кисело бутилки в плевнята и се надявам, че не възнамеряват да ги продават в скоро време. Гретхен откъсва още едно цвете и го вплита във венеца. Поглежда ме над него.

— Май не обичаш да говориш много за себе си?

— Нямам какво толкова да кажа.

— Не ти вярвам. Само се опитваш да изглеждаш тайнствен — казва тя с усмивка и трапчинките отново се появяват на бузите й. — Хайде, разкажи ми нещо. Откъде си?

— От Англия.

Шляпва ме закачливо по ръката. Заболява ме.

— Откъде по-точно?

— Живея в Лондон.

— И какво правиш там? Сигурно работиш нещо.

— Нищо постоянно. В барове, по строежи — отвръщам аз и свивам рамене. — По едно време преподавах малко.

Не следва нито оглушителна гръмотевица, нито земята се разцепва на две. Гретхен откъсва още едно цвете и явно се готви да ми зададе следващ въпрос, но кучето избира точно този момент, за да остави в скута ми камъка, който дъвче.

— О, много ти благодаря.

Вдигам внимателно покрития със слюнка подарък и го хвърлям. Кучето се втурва надолу от скалата и спира объркано, когато камъкът цопва във водата. Гледа нещастно след него, след това се обръща към мен.

Гретхен се разсмива.

— Толкова е глупава.

Намирам друг камък и викам кучето. Все още е разстроено от загубата на първия, който очевидно му беше любим, но поглежда към новия камък, когато го хвърлям сред дърветата, и се спуска след него, отново обзето от радост.

— Гретхен е немско име, нали? — питам аз, използвайки случая да сменя темата.

Тя добавя още едно цвете към венеца си.

— Семейството на татко е от Елзас. Кръстена съм на баба си. А Мишел носи второто име на татко. Важно е да продължим семейните традиции.

— А Матилде на кого е кръстена?

Лицето на Гретхен придобива каменно изражение.

— Откъде да знам?

Дръпва едно цвете толкова силно, че чак го изкоренява. Хвърля го и откъсва друго. Опитвам се да разведря атмосферата.

— Колко е голям Мишел?

— През есента ще стане на година.

— Не съм виждал баща му. Наблизо ли живее?

Опитвам се само да поддържам разговора, но изражението на Гретхен става още по-сурово.

— Не говорим за него.

— Извинявай, не исках да любопитствам.

След малко тя свива рамене:

— Е, не че има никаква тайна. Напусна ни, преди Мишел да се роди. Разочарова ни. Приехме го в семейството, а той ни предаде.

Думите й звучат така, сякаш излизат от устата на баща й, но вече се въздържам от коментари. Гретхен вплита последното цвете във венеца, свързва двата му края и го поставя на врата на Мишел. Той се ухилва, стисва го в юмручето си и го скъсва.

Лицето на Гретхен се вкаменява, сякаш някой е хванал кожата и я е опънал надолу. Удря бебето по ръката, по-силно, отколкото удари мен.

— Лошо момче!

Племенникът й започва да плаче. Не съм изненадан — дланта й е оставила червен отпечатък върху пълната детска ръчичка.

— Лошо, лошо момче!

— Стана случайно — казвам аз, притеснен, че ще го удари отново.

За миг ми минава мисълта, че може да удари мен вместо него. След това изведнъж настроението й се оправя точно толкова бързо, колкото се е развалило.

— Винаги прави така — казва тя и хвърля скъсания венец настрани.

Вдига племенника си и го гушва.

— Хайде, Мишел, не плачи. Гретхен не го каза сериозно.

Според мен беше съвсем сериозна, но детето лесно се оставя да бъде убедено. Ревът преминава в хълцане и скоро Мишел отново започва да гука. Гретхен избърсва носа и очите му и целият инцидент е забравен.

— Най-добре да го прибирам вкъщи — заявява тя и се изправя — Ти идваш ли?

Поколебавам се. Предпочитам да остана край езерото, а и трябва да се съобразявам с баща й.

— По-добре да остана тук.

— Защо, да не те е страх от татко? — ухилва се тя.

Не знам как да й отговоря. Баща й вече ме заплаши с пушка и ме изрита надолу по стълбите, така че здравият разум налага да не го провокирам. Но обвинението все пак ме засяга.

— Смятам, че е по-добре да не ме вижда с теб, това е всичко.

Тя се усмихва.

— Не се тревожи. Страда от болки в гърба, затова си ляга следобед. А Жорж си ходи у тях за обяд, така че няма кой да му каже.

Чака ме да тръгна с тях. Нямам особен избор, така че хвърлям последен поглед към езерото и тромаво се изправям на крака. Докато минаваме през гората, Гретхен върви бавно, за да не изоставам. Носи бебето на хълбока си, а под светлосинята рокля краката й са дълги и загорели от слънцето. Джапанките й шляпат по черния път и влизат в странен ритъм със стърженето на патерицата. В късния следобед цари пълна тишина. Тя се усеща още по-силно, когато наближаваме статуите, каменните фигури ми напомнят за тишината на църква.

— Какво правят тук тези? — питам и спирам, за да си поема дъх.

Гретхен едва поглежда към тях.

— Татко ще ги продаде. Започна да ги събира преди много години. Ще се изненадаш, какво може да се открие в градините на старите имения.

— Искаш да кажеш, че ги е откраднал?

— Разбира се, че не! Татко не е крадец! — сопва се тя. — Това са просто стари статуи и местата, от които ги взе, бяха съвсем празни. Как може да ги е откраднал, след като там не живее никой?

Съмнявам се, че собствениците гледат на нещата по същия начин, но вече ядосах Гретхен достатъчно за един следобед. А и ходенето ме измори повече, отколкото очаквах. Кучето тича пред нас, когато излизаме от гората и тръгваме през изсъхналите лозя. Слънцето все още припича, но е по-ниско над хоризонта, така че сенките ни се простират пред нас като дълги, източени гиганти. Вървя тежко до нея с наведена глава. Прекалено съм уморен, за да говоря. Докато стигнем до плевнята, целият лепна от пот, а мускулите на краката ми треперят от умора.

Когато спираме до вратата, Гретхен пъхва косата си зад ухото, несъзнателно повтаряйки жеста на сестра си.

— Целият си потен — казва тя с усмивка и трапчинките отново се появяват. — Трябва да се упражняваш с патерицата повече. Повечето следобеди водя Мишел на разходка. Ако искаш, утре пак можем да се срещнем край езерото.

— Няма да мога да дойда — казвам й аз. — Тръгвам си утре сутринта.

Произнасяйки го, решението ми става по-истинско. Самата мисъл е като скок от високо в празното пространство.

Гретхен впива поглед в мен.

— Не можеш да си тръгнеш! Ами кракът ти?

— Ще се оправя някак.

Лицето й добива сурово изражение.

— Матилде е виновна, нали?

— Матилде ли? Разбира се, че не.

— Винаги проваля всичко. Мразя я!

Неочакваната злоба в гласа й ме сварва неподготвен.

— Няма нищо общо с Матилде. Просто трябва да тръгвам, това е.

— Добре. Тръгвай си тогава.

Тя се отдалечава и ме оставя сам. Въздъхвам и поглеждам към тъмната плевня. Почивам си още малко и след това започвам дългото мъчително изкачване към таванското помещение.

* * *

Следващите няколко часа прекарвам в сън и когато се събуждам, установявам, че слънцето вече не пече вътре. Все още е топло и задушно, но светлината е по-слаба — като по здрач, а това означава, че вече е късно. Поглеждам часовника си и виждам, че минава осем. Все още не съм получил вечеря. Чудя се дали закъснява, или съм ядосал Арно или Гретхен до такава степен, че изобщо няма да получа храна.

И без това не съм сигурен, че бих могъл да ям.

Слизам долу и се измивам на крана. Ледената вода ме оставя без дъх, но ме кара да се чувствам малко по-добре. След това сядам пред плевнята и започвам да наблюдавам слънцето, което бавно се спуска на запад. Паля цигара и в този момент то се скрива зад гората от кестени. Това е последната ми цигара, но утре първата ми задача ще е да намеря някой супермаркет или павилион за цигари. След това…

Нямам никаква представа какво ще стане след това.

Изпушил съм цигарата почти до филтъра, когато чувам нечии стъпки да прекосяват двора. Матилде се появява и с изненада виждам, че върху таблата, която носи, има бутилка вино, както и чиния с ядене, от което се вдига пара.

Опитвам се с мъка да се изправя на крака.

— Не ставай — казва тя и оставя таблата до мен. — Съжалявам, че вечерята закъсня. Мишел има колики и не мога да го успокоя.

Макар да си казвах, че това не ме засяга, сега се радвам, че причината за закъснението е толкова обикновена. Макар че Мишел вероятно е на друго мнение.

— Мирише страхотно — казвам й аз.

И наистина е така — свинско с кестени, задушени картофи и зелена салата. Жалко, че не съм гладен.

— Реших, че може би ще искаш да пийнеш малко вино тази вечер. От нашето е, но не е толкова лошо с храната.

— Какъв е поводът?

Питам се дали така не отбелязваме заминаването ми.

— Няма специален повод. Просто малко вино.

Налива тъмната течност до средата на водната чаша.

— Все още ли възнамеряваш да си тръгнеш утре?

Не знам какво й е казала Гретхен. Може би нищо и в момента само се лаская.

— Да.

— Какви са плановете ти?

— Нищо конкретно.

Не звучи чак толкова зле, когато го казвам. Матилде подпъхва косата си зад ухото.

— Винаги можеш да останеш тук. Имаме нужда от помощ във фермата.

Думите й са толкова далеч от всичко, което очаквах, че за момент не разбирам смисъла им.

— Моля?

— Ако не се налага да тръгнеш веднага, тук има достатъчно работа за вършене. В случай че предложението те интересува.

— Да не би да ми предлагаш работа?

— Тук сме само ние тримата, ако изключим Жорж. Още работна ръка няма да ни е излишна, а и Гретхен ми каза, че имаш опит като строител.

Отново вдига ръка и подпъхва косата си.

— Сигурно си видял в какво състояние е къщата. Стените спешно се нуждаят от ремонт.

— Работил съм в строителството, но това е друго. Защо просто не извикате някой местен майстор?

— Не можем да си го позволим — отговаря тя прямо. — Няма да можем да ти плащаме много, но ще живееш при нас без пари. Ще получаваш храна. И не очакваме от теб да започнеш веднага. Можеш да изчакаш, докато възвърнеш силите си, а и след това сам ще определяш темпото си на работа. Можеш да правиш каквото си поискаш.

Прокарвам ръка през лицето си, опитвам се да разсъждавам.

— Ами баща ти?

— Не се тревожи за него.

Лесно е да се каже.

— Той знае за предложението ти, нали?

Сивите й очи са абсолютно непроницаеми.

— Нямаше да ти предложа, ако не беше така. Баща ми е много упорит човек, но е реалист. Работата трябва да се свърши и след като съдбата те изпрати при нас… Би било добре за всички ни.

Съдбата. Значи капаните на баща й нямат нищо общо.

— Не знам…

— Не е необходимо да вземаш решение веднага. Спокойно. Исках само да знаеш, че не се налага да заминеш още утре.

С лекота се изправя на крака. В тъмнината изражението на лицето й е строго и още по-неразгадаемо отпреди.

— Лека нощ. Ще се видим утре сутринта.

Гледам я, докато се скрива зад ъгъла на плевнята. Слисан от случилото се, отпивам от виното и правя гримаса.

— Господи…

Това вино няма да спечели нито една награда, но е силно. Рискувам и отпивам още една глътка, опитвам се да събера мислите си. Изведнъж всичко се променя. Само ще си търся белята, ако си тръгна оттук, без да знам къде отивам и какво ще правя, но досега смятах, че нямам друг избор. Сега вече имам и може би малко спокойствие и възможност да дойда на себе си не са чак толкова лошо нещо. Оставането ми няма да разреши нищо, но ще ми даде време да помисля. Или поне ще даде време на крака ми да заздравее, преди да се наложи да взема важно решение.

Бог ми е свидетел, че последното нещо, от което имам нужда в момента, е да прибързвам.

Слънцето почти е залязло, на хоризонта е останал последният му златен отблясък. Набучвам на вилицата парче свинско. Има силен вкус като на дивеч, сготвено е с чесън и е толкова крехко, че се топи в устата. Отпивам отново от виното и доливам чашата си. Матилде е права — по-добро е с храна, макар че това не е особен комплимент. Въпреки това алкохолът и силните подправки приятно замайват главата ми.

В един момент осъзнавам, че мрачното настроение, което ме потискаше, е изчезнало. Наливам си още една чаша и погледът ми започва да се рее отвъд гората към далечните поля. Единственият шум в нощта е песента на щурците. Няма нито коли, нито хора. Цари абсолютно спокойствие.

Идеалното място за криене.

[1] На френски — sanglochon, хибрид между домашна и дива свиня, известен с по-агресивния си характер. Кръстоската е популярна и с названието Прасе от Желязната епоха (Iron Age Pig) и се отглежда за производството на деликатесни колбаси. — Б.пр. ↑

Лондон

Отиваме в Брайтън с парите, които Клоуи получава за една картина. Купувачът е куратор, който скоро ще открие галерия в Нотинг Хил. Взел е за себе си картина — абстрактна смесица от различни нюанси на синьо и лилаво, която лично аз намирам за твърде мрачна, и е поръчал още шест платна, които да изложи при откриването на галерията.

— Нещата започват да се случват! — крещи радостно Клоуи след телефонния си разговор с него. Хвърля се към мен и ме обгръща с ръце и крака. — Най-после всичко се подрежда!

Вечерта празнуваме в „Домино“. Клоуи е намерила някой да я замества, а Пол, управителят, ни дава шампанското на по-ниска цена.

— Стиснато копеле! — негодува Ясмин. — Нищо нямаше да му стане, ако пиенето беше за сметка на заведението.

Клоуи е в еуфория и без да е пила алкохол, прелива от вълнение и крои планове.

— Господи, не мога да повярвам! Той има връзки в Париж и Ню Йорк и колегите му ще дойдат за откриването! А и художественият критик на „Дейли мейл“ ще присъства!

— Не знаех, че „Дейли мейл“ има художествен критик — мърмори Джез.

Ясмин го сръчква с лакът и го поглежда многозначително.

Клоуи или не го чува, или думите му изобщо не я интересуват. Поглъща шампанското като вода.

— Господи, най-после ще мога да напусна това място! Ще се отдам изцяло на рисуването и няма да се занимавам с никакви рекламни агенции.

Приносът на Калъм към партито е грам кокаин. Седнали сме в затъмнено сепаре, той поставя кокаина върху корицата на едно списание и го разделя на линии с ръба на кредитната си карта.

— Какво, по дяволите, правиш? — изсъсква Ясмин.

— Няма проблем, просто малко да дръпнем. Никой няма да ни види. Шон, искаш ли?

— Не, благодаря.

Никога не съм вземал кокаин. Доколкото знам, Клоуи също, затова очаквам и тя да откаже, но за мое най-голямо учудване, тя приема.

— Сигурна ли си? — питам я аз.

— Защо не? Нали все пак празнуваме?

— Клоуи — предупреждава я Ясмин.

— Всичко е наред, не се безпокой — отвръща тя и приема предложението на Калъм за още една линия.

Ясмин се навежда към мен, докато си наливам още шампанско.

— Не й позволявай да взема повече.

— Нека се забавлява — отвръщам. Много харесвам Ясмин, но понякога е прекалено скована. — Какво толкова? Заслужила си го е.

— И какво ще стане, ако нещата се провалят. Тя не се справя особено добре с разочарованията.

— Ооо, хайде, Ясмин! Отпусни се!

Тя ми се мръщи ядосано.

— Наистина ли си толкова глупав?

Поглеждам я, объркан и обиден, но тя бутва стола си назад и се отдалечава. Май някой завижда, казвам си аз.

Идеята да отидем в Брайтън е на Клоуи. В седмицата преди откриването на галерията тя е толкова нервна, че е изгризала ноктите си до кръв. Рисува по цял ден, буквално до последния момент, когато на бегом се изнася от апартамента, за да поеме смяната си в „Домино“.

— Хайде да отидем някъде — казва една вечер, след като картините са занесени в галерията.

— Чудесно. След откриването…

— Не, сега. Чакането направо ме побърква. Трябва да се махна оттук, и то веднага.

След огромния мрачен Лондон курортният град ни изглежда ослепително бял, всичко блести, окъпано в слънчева светлина. Стигаме дотам на стоп, защото не можем да рискуваме с колата на Клоуи, която използваме на все по-кратки разстояния. Ако всичко с картините мине добре, купуването на нова кола ще е цел номер едно. Клоуи е изпълнена с планове и идеи, убедена е, че е достигнала повратен момент в своята кариера. При някои от безумните й планове се сещам за предупреждението на Ясмин, но оптимизмът на Клоуи е толкова заразителен, че прави на пух и прах всички съмнения.

Отбиваме се в една крайбрежна кръчма и даваме луди пари за бира, държим се безразсъдно, защото вярваме в успеха на Клоуи, а и освен това сме на почивка. След това обикаляме магазините втора ръка и търсим стари рамки за картини, които могат да се използват повторно. Не намираме нищо, но купуваме стар фотоапарат и половин дузина филми за моментални снимки към него. Използваме ги на крайбрежната улица, броим на глас, докато чакаме снимките да се проявят, но се появяват празни квадрати с емулсия. Само една от снимките излиза както трябва, на нея Клоуи е застанала пред кея на Брайтън, усмихва се и позира като модел. Тя не харесва снимката, но аз не й я давам, когато се опитва да я измъкне от ръцете ми и да я скъса. По нейно настояване отсядаме в хотел, който е доста над обичайния ни бюджет, а за вечеря хапваме обилно подправени с чесън ястия в един италиански ресторант. Когато се прибираме в хотела, сме доста пийнали, шъткаме си един на друг и се заливаме от смях, докато отключваме вратата на стаята, след това правим любов и вдигаме още повече шум.

След три дни вземаме влака обратно за Лондон, Клоуи високомерно твърди, че вече можем да си позволим такава глезотия. Прибираме се в апартамента късно следобед и там ни чака новината, че собственикът на галерията е обявил фалит, откриването на изложбата се отменя и цялата му собственост е иззета. В това число и картините на Клоуи.

— Не могат да го направят! Копелета! Не могат да го направят!

Опитвам се да й кажа, че в крайна сметка ще си получи картините, но знам, че не става въпрос само за тях. По-важна е възможността, която те представляваха.

— Остави ме на мира — отрязва ме тя категорично, когато се опитвам да я успокоя.

— Клоуи…

— Сериозно ти говоря! Просто… ме остави на мира!

Така и правя. Доволен съм, че имам извинение да изляза навън. На мен самия ми е необходимо малко време да приема станалото, не толкова заради разочарованието, а заради срамното чувство на облекчение, което изпитах, когато чух новината. В края на краищата всичко ще си остане постарому.

Мисля да се обадя на Калъм, но не ми се говори с никого. В едно от студийните кина дават стари филми. Заедно с още десетина души гледам двойната прожекция на филмите на Ален Рене „Мюриъл“ и „Хирошима, моя любов“. След това лампите в салона светват и аз отново се връщам в действителността, в свят, много по-безцветен от черно-белите филми, които току-що съм изгледал.

Когато се връщам в апартамента, там е съвсем тъмно. Паля лампите. Клоуи седи на пода, около нея са разхвърляни скъсани платна. Маслената боя е изцедена от тубичките и всичко наоколо е омазано в цветовете на дъгата. Триножникът с недовършения портрет е съборен на земята, а върху картината има отпечатъци от стъпки.

Клоуи не ми обръща никакво внимание. Лицето й е изцапано — там, където го е докосвала с покритите си с боя пръсти, са останали следи. Минавам внимателно покрай разпилените платна и леко се хлъзгам на боята по пода. Когато сядам до Клоуи и я придърпвам към себе си, тя не оказва съпротива.

— Всичко ще се оправи — казвам й безсмислено.

— Да — отговаря тя. Гласът й е единственото безцветно нещо в омазаната с бои стая. — Разбира се, че ще се оправи.

6

Скелето скърца и се люлее като стар кораб. Изкачвам се по стълбата стъпало по стъпало, подпирам се на коляно на дървените пръчки, вместо да стъпвам на наранения си крак. Не е много по-трудно от изкачването към таванското помещение. Когато стигам горе, внимателно проверявам паянтовата платформа, преди предпазливо да стъпя на нея, след това се хващам за хоризонталната тръба за опора.

Скелето е толкова високо, че като погледна от върха му, ми се завива свят. Но гледката от тук е много по-добра, отколкото от таванския ми прозорец. Спирам, за да си поема въздух, и виждам езерото сред гората, както и заобикалящите ни хълмове и поля. Сега още по-ясно осъзнавам колко изолирана е фермата. В следващите няколко минути се наслаждавам на тази мисъл, след това се обръщам, за да видя с какво съм се захванал.

По-голямата част от фасадата на къщата, както и една от страните й, е покрита със скеле. Хоросанът между камъните е свален, а някои от тях са извадени и са оставени на платформата. До тях лежат голям чук и длето. И двата инструмента са покрити с ръжда. Чукът е тежък като тухла, а дръжката му е излъскана от употреба. Длетото е заострено като нож, а не плоско като онова, което открих на камъните долу. Натискам стената с него и хоросанът веднага започва да се рони. Ако цялата къща е построена по този начин, е цяло чудо, че не се е сринала.

Изведнъж съм напълно убеден, че това, което правя, е грешка. Знам как се забърква хоросан и имам опит в изграждането на тухлени стени, но това беше преди много години. През няколкомесечната ми работа на строителна площадка не съм научил достатъчно, за да се справя с подобна задача.

Отдръпвам се от стената, без да гледам, и патерицата ми се закача за един от камъните, оставени на платформата. Спъвам се и се облягам на хоризонталната тръба на скелето, за миг залитам навън и нищото зейва между мен и двора, който се намира на десет метра под краката ми. След това се изтеглям назад и цялото скеле започва да скърца и да се люлее от движението.

Постепенно конструкцията се успокоява. Подпирам глава на една от тръбите.

— Какво става?

Поглеждам надолу. Гретхен е излязла от къщата и стои на двора с Мишел на ръце.

— Нищо. Само… проверявам скелето.

Тя прикрива очите си с ръка и вдига поглед към мен.

— Звучеше така, сякаш ще се срути.

Изтривам потните си длани в дънките.

— Все още няма.

Тя се усмихва. Почти не ми е проговорила от онзи следобед, когато й казах, че си тръгвам, но изглежда, най-после е решила да ми прости. Изчаквам, докато се прибере отново вътре, след това се отпускам на платформата с треперещи крака. Господи, какво правя?

Минали са два дни, откакто Матилде ми предложи работата. В началото бях доволен от това, че мога само да си почивам и да възстановявам силите си, обзет от чувство на облекчение, че неочаквано съм намерил убежище. Прекарах целия вчерашен ден под кестена на скалата край езерото, правейки не особено успешен опит да чета „Мадам Бовари“. Понякога успявам да забравя причината, заради която съм тук. След това си спомням и имам чувството, че пропадам. Мислите отново започват да ме разяждат отвътре. Предишната нощ беше най-зле. Няколко пъти успявах да заспя, но после се събуждах, останал без дъх, а сърцето ми биеше като лудо. Тази сутрин, докато наблюдавах как малкото таванско прозорче постепенно просветлява, реших, че не мога да прекарам още един ден в бездействие.

Надявах се, че физическият труд ще ми помогне. Сега обаче, когато съм тук, огромното количество работа започва да ме плаши. Нямам никаква представа откъде да започна. Хайде, можеш да се справиш. Това е просто една стена.

Изправям се на крака и се обръщам с лице към къщата. Близо до мен прозорците на две спални гледат към платформата. Едната от тях е скрита зад дървени капаци, но прозорците на другата са открити. През прашното стъкло се вижда празна спалня. Дъските на пода са голи, тапетите по стените са започнали да падат, вътре има само стар гардероб и метална рамка на креват с гол дюшек. На далечната стена е разположен скрин, а върху него е поставена снимка в рамка. Прилича на сватбена, мъжът е облечен в черен костюм, а жената е в бяло. Прекалено далече е и не мога да различа детайлите, но предполагам, че са Арно и жена му. Начинът, по който изглеждат, съответства на времето, в което най-вероятно са се оженили, а и ми се струва напълно в неговия стил да остави сватбената си снимка в празната спалня.

Тръгвам, тътрейки крак по скелето, за да заобиколя и да погледна къщата отстрани, този път много внимавам къде поставям патерицата. Отстрани къщата изглежда също толкова недовършена, колкото и отпред, сякаш работата е прекъсната внезапно. На средата на платформата, върху сгънат вестник, е оставена голяма празна чаша. Хванала е кафява кора на дъното и върху нея лежи умряла муха. Вдигам вестника, чуплив е като пергамент. Датата му е отпреди осемнайсет месеца. Питам се дали някой се е качвал тук, след като неизвестният майстор е изпил кафето си, оставил е чашата върху вестника и не си е направил труда да се върне. Може би идеята да се махне не е лоша, мисля си, като виждам колко много работа има.

Иззад къщата се чува някаква врява. Стигам куцукайки до края на скелето и се озовавам над зеленчукова градина. Спретнати лехи и колчета за зелен фасул оформят малък оазис на реда, зад тях има оградена овощна градина и кокошарник.

Матилде храни кокошките. Виждам как им хвърля последните зърна, те се бутат и кудкудякат и тя оставя празната кофа. Не знае, че я наблюдавам, затова не контролира изражението на лицето си, изглежда ми тъжна и уморена, когато се запътва към ъгъла на градината. Там е скрита малка цветна леха, ярко цветно петно сред зеленчуците. Матилде коленичи и започва да плеви бурените, израсли между цветята. До мен достига слаб шум и разбирам, че си тананика. Нещо бавно и мелодично, не съм чувал песента досега.

Отдалечавам се тихо. Слънцето ме заслепява, когато отново заставам откъм фасадата на къщата. По това време на деня цялото скеле е изложено на слънце. Там, където е открита, кожата ми вече е започнала да се зачервява. Поглеждам часовника си и виждам, че минава дванайсет, ако остана тук горе още малко, направо ще се опека. Металните тръби на скелето изгарят ръцете ми, когато се прехвърлям на стълбата и започвам бавно да се спускам надолу. Когато слизам, Матилде се появява иззад ъгъла, бършейки ръцете си в кърпа.

— Огледа ли? — пита тя. Тъгата, която видях по лицето й, докато беше в градината, е изчезнала, скрита зад обичайното спокойно изражение. — Какво ще кажеш?

— Ами… работата е доста повече, отколкото си представях.

Матилде вдига поглед към скелето и прикрива очи от слънцето, също както бе направила Гретхен. На слънце косата й не е много по-тъмна от тази на сестра й. Но изглежда така, сякаш всичката светлина й е била отнета.

— Не е необходимо да започваш веднага. Не и ако не си готов.

Не се тревожа за здравето си. Не е лесно да пазя крака си през цялото време, след слизането надолу по стълбата усещам как започва да пулсира, но болката е поносима. А и всичко друго е по-добро от бездействието.

Свивам рамене.

— Има само един начин да разберем.

— Ще ти покажа къде държим нещата.

Отива обратно към преддверието, където Арно ме пресрещна преди няколко дни. Пантите на изкривената врата изскърцват, когато я отваря. Вътре навлиза светлина и виждам, че помещението е малък килер без прозорци. Отвътре лъхва студен и влажен въздух, а когато очите ми привикват, виждам, че по пода са разпилени строителни инструменти и торби с пясък и цимент. Също като на скелето и тук като че ли всичко е изоставено внезапно, ала „Мария Селест“[1]. Торбата с цимент е разкъсана и част от съдържанието й се е разпиляло по пода, а в останалата част все още стои забита мистрия. Дръжката на една лопата стърчи от втвърдения хоросан като някакъв зидарски Ескалибур. Ако съдя по паяжините, с които е покрито всичко, нещата тук не са докосвани през последните няколко месеца.

Пантите на вратата изпъшкват, когато тя започва да се затваря зад нас и да ни оставя на тъмно. Обръщам се да я спра и се стряскам, когато виждам, че някой стои зад гърба ми. После разбирам, че това е само гащеризон, закачен на един пирон на вратата. Добре че Матилде не забелязва нервността ми. Застанала е отстрани, сякаш не й се иска да влиза.

— Би трябвало всичко да е тук. Има цимент и пясък, а ей там е кранът за вода. Можеш да вземеш всичко, което ти трябва.

Оглеждам бъркотията в малкото помещение.

— Баща ти ли вършеше работата преди?

— Не, един местен.

Който и да е бил, явно е напуснал набързо. Дръпвам лопатата за дръжката. Тя започва да вибрира като камертон, здраво заседнала във втвърдения хоросан.

— Защо не е довършил?

— Получи се неразбирателство.

Не казва нищо повече. Оглеждам цимента. Влагата е навлязла през процепа на торбата и той се е втвърдил, натискам с ръка запечатаните торби и установявам, че и те са твърди като камък.

— Ще ми трябва още цимент. Този се е овлажнил.

Матилде е скръстила ръце плътно пред гърдите си.

— Веднага ли ти трябва? Има ли нещо друго, което би могъл да свършиш междувременно?

— Мога да продължа да изчуквам стария хоросан — отговарям с известно съмнение.

— Тогава започни с хоросана — казва ми тя и отново излиза на двора.

Хвърлям последен поглед на разпилените инструменти в тъмния килер, след това излизам след нея на светло. Матилде ме чака в двора и макар че лицето й както обикновено е напълно непроницаемо, изглежда пребледняла.

— Всичко наред ли е? — питам аз.

— Разбира се.

Вдига разсеяно ръка и подпъхва кичур коса зад ухото си.

— Има ли нещо друго, от което се нуждаеш сега?

— Ами… свършиха ми цигарите. Мога ли да си купя отнякъде наблизо?

Тя обмисля този нововъзникнал проблем.

— Има една бензиностанция, но е прекалено далече, за да…

Вратата на къщата се отваря и Гретхен се появява оттам.

Носи Мишел подпрян на хълбока си и свива устни, когато ни вижда. Подминава ме и вперва сърдит поглед в сестра си.

— Татко иска да говори с него — заявява тя и вирва брадичка със злонамерено задоволство. — Насаме.

* * *

За първи път влизам в къщата, откакто преди много време отидох там, за да помоля за вода. Кухнята е с нисък таван, тъмни, дебели стени и малки прозорци, които предпазват от лятната жега. Мирише на пчелен восък, варено месо и кафе. Едната стена е заета почти изцяло от стара готварска печка, а тежките дървени мебели изглеждат така, като че ли са били там поколения наред. Издрасканите бели повърхности на хладилника и фризера имат неуместно модерен вид и не подхождат на цялата обстановка.

Арно почиства пушката си на захабената дървена маса. Очилата с половинки стъкла, кацнали на носа му, му придават нелеп интелектуален вид, който трудно пасва с образа на човека, способен да ме изрита надолу по стълбите. Не вдига поглед и продължава съсредоточено да чисти пушката, сякаш изобщо ме няма. Докато прекарва през цевта тънка тел, подобна на миниатюрна четка на коминочистач, до носа ми достига мирис на смазочно масло и още нещо, предполагам, барут. Арно рязко издърпва телта и звукът, който се чува, наподобява шепота на флейта.

Подпирам се на патерицата.

— Искал си да ме видиш.

Той бавно присвива едното си око и поглежда през цевта на пушката, преди да я остави. Сваля очилата, слага ги в джоба на ризата си и сяда на стола. Едва сега обръща поглед към мен.

— Матилде каза, че си търсиш работа.

Доколкото си спомням, не беше точно така, но не си правя труда да го поправям.

— Да, ако има нещо подходящо за мен.

— Точно в това е въпросът, нали?

Челюстите на Арно се движат енергично, сякаш се опитва да счупи с тях орех. Кожата на брадичката му е увиснала от възрастта като на остарял щангист.

— Дъщеря ми може да приказва каквото си иска, но аз съм този, който решава кой ще работи тук. Някога работил ли си във ферма?

— Не.

— Имаш ли опит в строителството?

— Не особено голям.

— Тогава защо да рискувам да те наема?

Не мога да измисля нито една причина да го прави. Затова мълча и се опитвам да не поглеждам към пушката. Арно изсумтява.

— Защо си тук?

На върха на езика ми е да му кажа, че съм тук заради неговите капани, но това само би го провокирало. Дори да не се страхувам особено, че ще ме застреля, добре съзнавам, че това дали ще получа работата, зависи изцяло от неговото благоволение.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че се чудя защо обикаляш из чужда страна като някой скитник. Прекалено стар си, за да си студент. С какво си изкарваш хляба?

От начина, по който ми говори, разбирам, че Гретхен му е разказала всичко.

— Работил съм различни неща.

— Какви неща? Май не обичаш да говориш за себе си? Да не би да криеш нещо?

За момент се чувствам като в безтегловност. Усещам, че се изчервявам издайнически, когато кръвта нахлува в бузите ми, но се заставям да отвърна на погледа му.

— Не. Какво да крия?

Челюстите на Арно продължават да се движат. Или преживя, или предъвква нещо, което е намерил между зъбите си.

— Очаквам хората да уважават личното ми пространство — заявява той накрая. — Ще останеш да спиш в плевнята. Можеш да се храниш там. Не искам да ми се мяркаш пред очите повече, отколкото е необходимо. Ще ти плащам по петдесет евро на седмица, ако преценя, че си ги заслужил. Това е, ако ти харесва.

— Добре.

Заплащането е нищожно, но в момента парите изобщо не ме интересуват. И въпреки това блясъкът в очите на Арно ме кара да съжалявам, че се предадох толкова лесно. Проявата на слабост е огромна грешка.

Той ме оглежда преценяващо от глава до пети.

— Идеята е на Матилде, не е моя. Не ми харесва, но има работа за вършене и щом тя смята, че трябва да наемем някакъв английски безделник, няма да се противя. Но въпреки това ще те наблюдавам внимателно. Ядосай ме само веднъж и ще съжаляваш жестоко. Ясно?

— Ясно.

Продължава да ме гледа още няколко секунди, за да ми даде да разбера, че не се шегува, след това се пресяга към пушката.

— Хайде, махай се!

Започва да бърше пушката с мазен парцел. Тръгвам куцукайки към вратата, кипя от гняв и унижение.

— И още нещо.

Очите на Арно са студени като лед, докато ме наблюдава над пушката.

— Стой далеч от дъщерите ми.

[1] Mary Celeste е американски платноходен кораб от XIX век, смятан за една от най-големите морски мистерии. През декември 1872 г. корабът е открит в Атлантическия океан очевидно изоставен внезапно без никаква видима причина. От екипажа и пътниците няма следа. — Б.ред. ↑

7

Навън е станало толкова горещо, че дори не си помислям да са върна отново на скелето след срещата с Арно. Освен това е време за обяд, затова, когато Матилде се връща, я изчаквам пред кухнята да приготви храната, след това вземам чинията си и я занасям на сянка до плевнята. Трябва да се охладя, във всеки един смисъл на думата. Все още не мога да се успокоя и вече започвам да се питам дали нямаше да е по-добре да поема риска и да тръгна на път. Но нежеланието, което изпитвам при мисълта за тази възможност, е достатъчно ясен отговор на въпроса. Единственото, което ме очаква отвъд границите на фермата, е несигурността. Трябва ми време, за да реша какво ще правя и ако това означава, че ще трябва да спазвам правилата на Арно, ще го преживея.

Примирявал съм се и с по-лоши неща.

Днес обядът се състои от хляб, домати и парче тъмна наденица с много подправки, за която предполагам, че е домашно приготвена. Има и нещо, което след внимателен оглед определих като туршия от кестени, и малка жълта кайсия за десерт. Мисля, че откакто съм тук, всичко, което съм ял, е било или отгледано, или произведено във фермата.

Изяждам всичко, оставям само костилката на кайсията, след това се облягам назад и започвам да си мечтая за една цигара. От пикантната храна ожаднявам, затова отивам до крана за вода в плевнята. Леко сладникавата миризма, която се носи от изоставените съдове за вино, е по-приятна от миризмата на самото вино. Докато преминавам през правоъгълната циментирана площадка, заобиколена отвсякъде с калдъръм, патерицата ми попада в дълбока пукнатина, която преминава през цялата площадка. Няма достатъчно цимент, мисля си аз, и натискам с патерицата ронещите се ръбове на пукнатината. Ако и тази площадка е била излята от същия майстор, който е работил по къщата, и тук не си е свършил работата както трябва. Отварям крана и пия от шепата си. Водата е студена и чиста, наплисквам лицето и врата си. Бърша очите си с ръце, тръгвам да излизам от плевнята и за малко да се бутна в Гретхен.

— Извинявай, не те видях — казвам.

Тя се усмихва. Облякла е къса фланелка и изрязани дънкови панталонки, учудвам се, че Арно й позволява да ходи в този вид. Носи в ръката си кофа, тази е пластмасова, а не метална като кофите, които Жорж използва. Спрингер шпаньолът, който я следва, започва да подскача около мен и да маха с опашка. Почесвам го зад ушите.

— Трябва да занеса остатъците от храната на прасетата. Но май съм препълнила кофата.

Държи я с две ръце, сякаш й е трудно да се справи със задачата.

— Можеш да ми помогнеш, ако нямаш какво да правиш.

Опитвам се да измисля някакво извинение. Предупреждението на баща й все още звучи в главата ми, освен това не съм сигурен, че ще успея да занеса кофата толкова далече, подпирайки се на патерицата. Гретхен се усмихва по-широко и това подчертава трапчинките й.

— Моля те. Много е тежка.

По нейно настояване и двамата хващаме дръжката на кофата и се опитваме да я носим между нас. Гретхен се хили през цялото време, докато в продължение на няколко метра се мъчим да се движим по този начин, след това аз губя търпение и вземам кофата сам. Изобщо не е толкова тежка, колкото Гретхен се опитваше да я изкара, но вече е твърде късно да променя решението си. Надявам се, че дори Арно няма да възрази, че помагам при храненето на прасетата.

— Брада ли пускаш? — пита Гретхен, докато се движим по черния път покрай лозите.

Опипвам смутено космите по брадата си.

— Не съвсем. Просто не съм се бръснал.

Гретхен накланя глава и се усмихва, докато ме оглежда.

— Може ли да я пипна?

Преди да успея да й отговоря, тя протяга ръка и погалва бузата ми. Топлата кожа на голите й ръце излъчва мирис на изгорял карамел. Отдръпва ръка, а трапчинките й са по-дълбоки от всякога.

— Отива ти. Харесва ми.

Кучето подскача пред нас, докато вървим през кестеновата гора. Гретхен тръгва по една пътека, която се отделя от пътя. Просеката се вие между дърветата и стига до поляна, на която е построена голяма кочина от тел и груби дъски. Встрани от кочината има грозна колиба от бетонови тухли, но Гретхен минава покрай нея, без да каже нищо, и се отправя към кочината.

Въздухът на поляната гъмжи от мухи. Миризмата на амоняк е толкова силна, че чак синусите ме заболяват. Около дузина животни са се излегнали на изровената земя, единственият признак на живот е някое изгрухтяване или махане с ухо. Никога не съм виждал такива прасета. Те са огромни, с груба остра четина на тъмни петна. Излегнали са се на сянка под ламаринените навеси и приличат на неексплодирали бомби, които някой е хвърлил в калта.

Гретхен отваря вратата на оградата и влиза вътре.

— Къде е Жорж? — питам аз и поглеждам с недоверие огромните същества, които се препичат на слънце.

Няма и следа от възрастния мъж, който се грижи за прасетата.

— По това време си е вкъщи да обядва — отговаря тя и задържа вратата отворена, за да я последвам.

— Няма ли да влезеш?

— По-добре да те изчакам тук.

Тя се разсмива.

— Нищо няма да ти направят.

— Въпреки това ще изчакам тук.

Все още изпитвам известно неудобство от това, че съм тук, но идването с патерицата и с кофата в ръка ме е оставило без дъх. Трябва да си почина малко, преди отново да поема по пътя. Гретхен взема кофата, която сега не й се струва никак тежка, избутва кучето, което се опитва да мине през вратата, и отива към коритото за храна на животните. Някои от прасетата надигат глави и изгрухтяват любопитно, но само едно от тях си прави труда да се надигне и да отиде до храната. Отново съм изумен от огромните им размери, те са като торби с месо, които едва се крепят на смешните си нежни крачета, приличат на конски тела върху клечки за зъби.

Гретхен излиза от ограденото пространство и затваря вратата зад себе си.

— Как ги нарече?

— Санглошони. Глигани, кръстосани с черни прасета. Татко ги отглежда от много години, а Жорж продава месото им в града. Много се търси. Много по-вкусно е от месото на обикновените прасета.

Едно от тези създания се дотътря до оградата. Гретхен вдига една изсъхнала ряпа, която се е търколила изпод оградата и я хвърля обратно в кончината. Прасето с лекота я схрусква с челюстите си. Самата гледка изпраща вълни от нова болка в крака ми.

Но на Гретхен изобщо не й прави впечатление. Започва да чеше прасето между ушите, докато то души наоколо с надеждата да открие още храна.

— Не ти ли е неприятно? — питам аз. — Имам предвид факта, че трябва да убивате прасетата?

— Защо да ми е неприятно? — Звучи искрено озадачена. Чува се стържещ звук, когато ръката й минава по острата четина на животното. — Можеш да го погалиш, ако искаш.

— Не, благодаря.

— Няма да те ухапе.

— Вярвам ти.

Забелязвам, че встрани от голямата кочина има едно по-малко оградено пространство. Изглежда съвсем празно, ако изключим покрития с тенекия навес.

— Какво има там?

Гретхен се изправя и избърсва ръцете си, докато отива нататък. Някои от дъските в оградата изглеждат съвсем нови, дървото там е светло и прясно в сравнение с останалите части.

— Тук татко държи нереза си.

— Казваш го така, сякаш е домашен любимец.

Тя прави физиономия.

— Не е домашен любимец. Ужасен е. Мразя го.

— Защо?

— Има зъл характер. Жорж е единственият, който се оправя с него. Веднъж ме ухапа.

Тя протяга загорелия си от слънцето крак и го извива леко, за да видя мястото, където гладката кожа на прасеца й е загрозена от бял белег. Усмихва се.

— Пипни го. Виж колко е грапав.

— Вярвам ти.

Нямам никакво намерение да флиртувам с нея. Дори и да не беше малката дъщеря на Арно, в Гретхен има нещо, което ме кара да се държа на разстояние.

— Ако е толкова лош, защо баща ти не го убие?

Гретхен прибира крака си.

— Трябва му за размножаване.

— Не може ли да си намери друг?

— Скъпи са. Освен това татко си го харесва. Казва, че си върши работата добре.

Като по сигнал откъм кочината изведнъж се чува силен шум. Гретхен се обръща нататък.

— Чул ни е.

За секунда си мисля, че има предвид Арно, след това разбирам, че говори за нереза. Под навеса настъпва някакво раздвижване и сенките започват да се местят. Показва се върхът на зурла. Гретхен взема шепа пръст и я хвърля върху ламаринения покрив, който изтрещява силно от удара.

— Прасе! Излез навън, прасе!

Нищо чудно, че има лош характер, мисля си аз. Следва нова шепа пръст. Отвътре се чува сърдито грухтене и след това нерезът се показва навън.

Още по-огромен е от свинете. И по-грозен. Малките му бивни стърчат от долната челюст, ушите му, с големината на листа от лапад, се веят пред муцуната, докато той върти късогледите си очички и се опитва да види къде сме. След това се спуска към нас.

— Господи! — възкликвам аз и отскачам назад, когато нерезът се блъска с все сила в оградата.

Патерицата ми се подхлъзва и аз се стоварвам тежко върху засъхнала буца кал на земята. Опитвам се да наместя патерицата си, докато оградата отново се разтърсва. Гретхен изобщо не помръдва. Намерила е една дълга пръчка и когато нерезът се хвърли към оградата, го мушка с нея.

— Хайде, прасе! Прасе! Хайде!

Нерезът квичи от яд. Шпаньолът също създава суматоха наоколо. Всеки път, когато Гретхен удари прасето по гърба, от удара се чува тъп, плътен звук, но огромното туловище остава абсолютно незасегнато.

— На твое място не бих правил това — казвам й аз.

— Само го дразня.

— Според мен той не разбира от шеги.

Нерезът се хвърля към оградата, опитвайки се да достигне лаещото куче, тя скърца и се тресе от ударите. Нищо чудно, че на Жорж му се налага да я поправя.

— Хайде, остави го намира.

Гретхен ме поглежда високомерно, запъхтяла се е.

— Какво ти влиза в работата? Прасето не е твое.

— Не е, но не мисля, че баща ти би искал да налагаш любимия му нерез.

Поглежда ме, все още стиска пръчката в ръка. За момент ми минава през ума, че може да я използва срещу мен, но точно тогава на поляната се появява стар ръждясал ситроен. Спира близо до кочините и от него слиза Жорж. Изправен не изглежда много по-висок, отколкото докато седеше в колата. Лицето му е строго и по него е изписано неодобрение, докато се приближава към нас.

Оглежда нереза, който все още се блъска в оградата. Този път ме удостоява с бегъл поглед, преди да се обърне към Гретхен.

— Какво става тук?

Тя гледа мрачно в земята.

— Нищо.

— Тогава защо нерезът е ядосан? Какво прави до оградата му това куче?

Гретхен свива рамене:

— Само си играе.

Той свива сърдито уста.

— Не трябва да водиш кучето тук.

— Не сме го водили. То само дойде.

Жорж само я поглежда. Никак не ми е приятно, че ме забърква в лъжите си, но не възразявам. Не че мъжът изобщо проявява какъвто и да било интерес към мен.

— Не трябва да водиш кучето тук — повтаря той.

Минава покрай нас и отива към кочината. Нерезът се опитва да го ухапе, когато протяга ръка през оградата, но после утихва и му позволява да го погали по главата. Чувам, че му говори нещо успокояващо, но не мога да разбера думите.

Гретхен прави физиономия зад гърба му.

— Хайде, не трябва да тревожим безценните прасета на Жорж.

Удря ядосано с пръчката, докато си тръгваме от поляната.

— Той е такава бабичка. Единственото, от което се интересува, са глупавите прасета. Дори мирише като тях, не забеляза ли?

— Не мисля.

Забелязах, но не искам да заставам на нейна страна. Поначало идването тук не беше добра идея и сега единственото, което искам, е да са върнем, преди Арно да ни е видял заедно.

— Това е от оцета, който втрива в четината им — продължава разсеяно тя. — Казва, че така кожата им издържа по-добре на слънцето, но и той започва да вони отвратително като тях.

И не е само Жорж. Когато стигаме до плевнята, става ясно, че нещо от прасетата е дошло с нас чак дотук.

— Каква е тази миризма? — пита Гретхен и сбърчва нос.

Поглеждам калните петна по дънките и по ръцете си.

— Страхотно…

— Вониш по-отвратително и от Жорж! — смее се тя и се отдръпва от мен.

Права е, но поне миризмата я кара да не се мотае повече наоколо. Изчаквам, докато изчезне обратно по пътя към къщата, и след това свалям фланелката си. Правя гримаса и влизам в плевнята, за да се почистя.

* * *

Все още усещам миризмата на прасетата, докато прекосявам двора и отивам към скелето. През последния час, откакто с Гретхен се върнахме, слънцето вече не грее така силно, но въздухът над калдъръма все още трепти от жега. Горещината не е проникнала единствено във влажния килер. След ярката светлина на двора имам чувството, че влизам в гробница.

Подпирам вратата с торба цимент, за да стои отворена, и изчаквам, докато сенките на предметите придобият конкретни очертания, след това влизам.

Има нещо зловещо в начина, по който е изоставено всичко. Лопатата, забита във втвърдения хоросан, разпилените инструменти и материали, всичко това ми напомня на запазени археологически находки. Когато очите ми привикват към светлината, протягам ръка зад вратата и пипнешком намирам онова, което търся.

Гащеризонът е червен, или поне някога е бил такъв. Сега по него има засъхнал хоросан, мръсотия и масло. Спомням си, че го видях тук, а и Матилде ми каза, че мога да използвам всичко, от което се нуждая. Настръхвам при мисълта, че ще облека чужда дреха, но тя ще ме пази от слънцето. А и колкото и да е мръсен, гащеризонът поне не вони на свински лайна.

Облягам патерицата си на стената, събличам се, докато остана само по боксерки, и обличам гащеризона. Влажната памучна материя неприятно полепва по тялото ми, от нея се носи мирис на застояла пот. Гащеризонът ми става, въпреки че е малко широчък, затова предполагам, че е бил на предишния майстор. Крачолите му са прекалено дълги, за да е на Арно, а Жорж спокойно би могъл да се намести в единия от джобовете.

Преравям джобовете, докато излизам на двора. В страничния откривам чифт кожени работни ръкавици, толкова са втвърдени и сбръчкани, че приличат на ампутирани ръце. Оставям ги настрани заедно с малкия бележник, изпълнен с някакви чертежи и мерки. Като че ли това е всичко, но когато бръквам в джоба за последен път откривам и друго.

Презерватив, все още запечатан в опаковката.

Не е нещо, което очакваш да откриеш в работен гащеризон. Оглеждам отново килера и ми хрумва една мисъл. Досега не се бях замислял, но сега започвам да се питам дали има някаква връзка между недовършения ремонт на къщата и отсъствието на бащата на Мишел. Това би обяснило странното поведение на Матилде, както и реакцията на Гретхен, когато бяхме край езерото. Каза ми, че бащата на Мишел ги е предал и изоставил.

Може би в повече от един смисъл на думата.

Оставям презерватива в единия ъгъл на килера, подпъхвам патерицата под мишница и се изкачвам на скелето. Пръчките на стълбата парят под ръцете ми, а на площадката е горещо като в пещ. Няма никаква сянка и вече съм благодарен, че гащеризонът е с дълги ръкави. Отново започват да ме обхващат съмнения, когато погледът ми се спира върху рушащата се стена, затова вземам големия чук и длетото, преди да имам време да размисля.

— Хайде, да започваме — казвам си и нанасям първия удар.

Има нещо дзен в изчукването на стар хоросан. Работата е тежка и монотонна, но някак хипнотична. При всеки удар на стоманата в стомана се получава чист музикален тон. Ако се спазва правилен ритъм, длетото сякаш пее, всеки нов тон започва да звучи, преди старият да е отмрял.

Всъщност действа успокояващо.

Трябва да спирам, за да си почивам, но скоро намирам темпото, което мога да поддържам. Решавам проблема с наранения си крак, като вземам два-три големи камъка, оставени на платформата и подпирам коляното си на тях. От време на време за разнообразие сядам и работя така. Това, разбира се, не пази превръзката на крака ми от замърсяване, но няма какво да направя.

Не възнамерявам да работя дълго още от първия ден, но скоро губя представа за времето. Едва когато спирам за момент, за да почистя парченце хоросан, попаднало в окото ми, забелязвам колко ниско се е спуснало слънцето. Следобедът се е изнизал, без да го усетя.

След като спирам работата, започват да се обаждат различни болежки. Ръцете и раменете ми са се вдървили и ме болят, а от стискането на чука съм се сдобил със забележителна колекция пришки. На горната част на дланта ми се е появила синина, свидетелство за това колко пъти не съм успял да уцеля длетото.

Нямам нищо против — това са болките на честния труд. Но изглежда, съм ударил и часовника си, защото на циферблата му има пукнатина. Тази гледка разваля настроението ми, имам чувството, че някой ми е ударил шамар. Часовникът още работи, но въпреки това го свалям от ръката си и го пускам в джоба. Не искам да го дочупя, а и ми напомня за неща, които бих предпочел да забравя.

Освен това, докато съм тук, изобщо не е необходимо да знам колко е часът, фермата се движи по свой собствен график. Свалям шапката от изпотената си коса и оглеждам постигнатото. Местата, откъдето съм изчукал хоросана, изглеждат по-светли от останалите, но площта им е отчайващо малка в сравнение с онова, което остава. Въпреки това съм поставил началото и това ме кара да се чувствам учудващо добре.

Оставям чука и длетото на платформата и започвам бавно да се спускам по стълбата. Тръбите все още парят изранените ми ръце и всяка стъпка е истинско усилие. Направо бих убил за една бира, мисля си, докато куцукам към килера, за да си взема дрехите. Даже не за цяла бутилка, само за чаша. Висока, кехлибарена на цвят и изпотена от студ. Почти усещам вкуса й.

Излизам на двора, а мисълта за бирата продължава да ме измъчва. Не забелязвам Матилде, докато не чувам шума от счупени чинии. Оглеждам се и я виждам, застанала до вратата с Мишел в едната ръка. В краката й е счупената купа с яйца, яркожълтите им жълтъци са оцветили калдъръма наоколо.

Тя не откъсва очи от мен, лицето й е съвсем бледо.

— Извинявай, стреснах ли те? — питам аз.

— Не. Аз… аз не знаех, че си тук.

Погледът й се спира върху червения гащеризон, който съм облякъл, и изведнъж разбирам всичко.

— Горе няма никаква сянка, затова облякох гащеризона. Надявам се, че нямаш нищо против.

— Разбира се, че не — бързо отговаря тя, прекалено бързо.

Не исках да я стресна, но нямаше откъде да знам, че ще реагира така, като ме види облечен в гащеризона. Реакцията й ме кара да си мисля, че съм бил прав за бащата на Мишел, но тя вече е възвърнала обичайната си самоувереност и спокойствие. Бебето доволно предъвква парченце хляб, докато тя го настанява по-удобно в ръцете си.

— Как върви работата?

— Добре. Тоест… върви. — Свивам рамене и се опитвам да видя мястото, откъдето днес съм свалил хоросана. Почти не се забелязва отдолу. — Поне поставих началото.

Матилде протяга ръка към купчината дрехи.

— Искаш ли да ги изпера?

— Благодаря.

Не искам да споря с нея. Ако ги изпера с ледената вода в плевнята, няма да мога да отстраня миризмата на прасетата, а и самата мисъл да пера там не ме привлича особено. Изкушавам се да я попитам дали мога да взема един душ или вана, но си представям какво би казал по въпроса Арно. Ако не мога да получа гореща вана и студена бира, има поне едно нещо, което бих искал.

— По-рано спомена, че има някаква бензиностанция, където бих могъл да си купя цигари. Колко далеч е оттук?

— На няколко километра. Прекалено далече е, за да отидеш пеша.

— Нямам нищо против. Ще вървя бавно.

Не че имам какво друго да правя. След като спрях да работя, нивото на ендорфини в кръвта ми започва да спада и нервите ми отново се опъват. Ще се чувствам още по-зле, като знам, че не мога да изпуша една цигара за успокоение.

Матилде поглежда към къщата, като че ли обмисля нещо. Подпъхва кичур коса зад ухото си.

— Дай ми половин час.

8

Около микробуса се издигат облаци жълтеникав прах, докато се движи подскачайки по неравния черен път. Матилде кара на отворени прозорци, за да разсее жегата, която се е натрупала в микробуса през горещия ден. Изкуствената кожа на седалките е разкъсана и на места се подава бялата вата. Моята седалка е била поправена, ако това изобщо може да се нарече поправка, като е облепена с черен изолирбанд. Въпреки отворените прозорци вътре в микробуса мирише на нафта, на куче и на застоял тютюнев дим.

След като се измих и преоблякох, отидох обратно до къщата и заварих Матилде и Гретхен да спорят, застанали до вратата. Спрях в ъгъла на двора, не исках да ги прекъсвам.

— Не е необходимо да го правя! — настояваше Гретхен.

— Напротив, необходимо е.

— Жорж го изчисти вчера! Те са прасета, не обръщат внимание какво ядат!

— Моля те, направи това, което ти казвам.

— Татко не е казал, че трябва да го правя. Защо непрекъснато трябва да правя това, което ти казваш? Искаш да ме отпратиш, за да не ти преча да отидеш в града с твоя…

— Просто го направи!

За първи път чух Матилде да повишава глас. Гретхен се извърна рязко и тръгна, почти не спря, когато ме видя в края на двора.

— Желая ви приятно прекарване! — изсъска тя, а подметките на джапанките й се удряха в камъните, когато с бърза стъпка се отдалечи от нас.

Видях как тръгва по пътя към гората и после погледнах към Матилде. Беше вперила поглед в калдъръма, уморено отпуснала рамене. След това усети присъствието ми и се изправи. Тръгна към микробуса, без да каже нито дума, а аз я последвах.

Мълчи през цялото време, докато кара по черния път към шосето. Когато стигаме до заключената порта, тя спира и слиза от микробуса, като оставя двигателя да работи.

— Аз ще го направя — предлагам й аз.

— Няма нужда.

Очевидно катинарът се отключва трудно, но накрая тя успява да се справи. Отваря портата, като я вдига в последните няколко метра, за да не се влачи по земята. Връща се в микробуса, изкарва го на пътя, след това слиза отново, за да затвори портата. В страничното огледало виждам как заключва катинара, осигурявайки по този начин сигурността на фермата зад нас.

— Защо заключвате непрекъснато? — питам, когато се връща. Спомням си, че портата беше отключена, когато отидох да помоля за вода.

— Баща ми предпочита така.

Според нея това обяснение е напълно достатъчно. Може и така да е, но когато микробусът потегля, продължавам да се питам кой беше оставил портата отключена.

Сега, след като сме извън фермата, имам чувството, че сме навлезли в свят, за чието съществуване съм забравил напълно. Изненадва ме това колко уязвим започвам да се чувствам изведнъж и до каква степен съм свикнал с изолираната вселена на фермата. Но скоро топлата вечер и монотонният шум на работещия двигател ме успокояват. Започвам да се наслаждавам на пътуването. Облягам ръка на отворения прозорец и оставям въздушната струя да се блъска в лицето ми. Във въздуха се носи топлата лятна миризма на цветен прашец и асфалт. Матилде обаче далеч не е така спокойна. И ако съдя по скоростта, с която кара, бърза да се върнем обратно.

Старият микробус се тресе от високата скорост. Сивата лента на пътя се е опънала пред нас. Житните поля стигат до самото шосе, от време на време се появяват високи перести тополи и някакви дебели дървета, които ми приличат на броколи.

Ръката на Матилде леко докосва моята, когато преминава на по-ниска предавка, защото микробусът започва да се задъхва на склона. Става съвсем случайно, но изведнъж вниманието ми се насочва към нея, а не към пейзажа наоколо. Облякла е бяла памучна блуза и е навила ръкавите до малко под лактите.

Ръцете й върху волана изглеждат захабени. Когато протяга ръка към скоростния лост, виждам, че и кожата на кокалчетата й е протрита. Нащърбените й нокти изглеждат розови на фона на кафявата кожа на пръстите.

Мълчанието, което до този момент не забелязвах, започва да ми се струва неловко.

— Къде научи английски? — питам, за да го наруша.

Тя премигва, сякаш мислите й са били много далече.

— Моля?

— Говореше ми на английски, когато за първи път се събудих на тавана. В училище ли го научи?

— Майка ми ме научи. Била е учителка, преди да се омъжи. Преподавала е езици — английски, немски и италиански.

— Значи говориш всички тези езици?

— Не съвсем. Знам малко италиански, но много неща съм забравила.

— Ами Гретхен? — питам аз, спомняйки си неразбирането, изписано по лицето на сестра й, когато заговорих на английски.

— Не. Майка ми почина, преди Гретхен да порасне достатъчно, за да учи — казва сухо Матилде и добавя: — Пристигнахме.

Влиза в предната част на бензиностанцията. Тя прилича повече на боядисана в бяло барака с две бензинови колонки. Но отпред има избеляла реклама на „Стела Артоа“, няколко очукани маси и столове стоят под ламаринения навес и показват, че освен бензиностанция тук има и бар.

Матилде спира до една от бензиновите колонки. Изглежда съвсем спокойна, но под отворената яка на блузата й се вижда пулсираща артерия, която бие като механичен чук. По някаква причина изпитвам съжаление към нея и следващите ми думи са точно толкова изненадващи за мен, колкото и за нея:

— Искаш ли да пийнем по нещо?

Тя ме поглежда и за миг в очите й се появява нещо като безпокойство. След това чувството изчезва.

— Не, благодаря — казва тя. — Но трябва да заредя, има време ти да пийнеш нещо.

Усещам, че се изчервявам, докато разкопчавам предпазния колан. Той се плъзва нагоре и изведнъж в съзнанието ми се появява образът на изцапания с кръв колан на аудито и ме кара бързо да се измъкна от буса. Чувам зад гърба си шума на помпата, докато нагласям патерицата си и тръгвам по прашния цимент към бара.

Вътре е тъмно, единствената светлина идва от отворените прозорци и от вратата. Няма много посетители, трима-четирима клиенти седят на масите и един е застанал до бара. Виждам обичайните реклами на „Стела“, „Перно“ и „Оранжина“ и усещам приятен мирис на тютюн.

Когато влизам, барманът точно налива бира, майсторски спира крана съвсем навреме и след това маха излишната пяна с дървена шпатула. Оставя чашата пред възрастния мъж на бара, който дори не вдига поглед от вестника си. Получавам един-два любопитни погледа, докато куцукайки отивам към бара, толкова ми е добре да се намирам отново в заведение, отново сред хора, че за малко да допусна непростимата грешка да се усмихна.

Вместо това пристъпвам към бара с абсолютно безизразно лице и сядам на един от високите столове.

— Шест пакета „Кемъл“ и една бира — отвръщам в отговор на бармана, който въпросително повдига брадичка.

Той е слаб мъж на около петдесет, тънката му коса е сресана настрани, за да прикрие оплешивяващото теме. Докато го гледам как налива бирата, накланяйки чашката със столче на една страна, за да не се получи прекалено много пяна, разбирам как се е чувствал Джон Милс в „Прохлада в Александрия“. Аз самият съм работил в достатъчно много барове и мога да оценя майсторския начин, по който го прави, но асоциациите, свързани с този спомен, не са ми приятни. Избутвам ги настрана, когато той поставя чашата пред мен.

Тя е студена и потна. Вдигам я бавно до устните си и отпивам. Бирата е чиста и леденостудена, с едва доловим вкус на хмел. С усилие се заставям да спра, преди да съм изпил чашата до край, оставям я на плота и въздъхвам.

Барманът ме наблюдава.

— Добра ли е?

— Много.

— Още една?

Изкушавам се да поръчам още една, но не иска да карам Матилде да чака. От мястото, където съм седнал, виждам микробуса през прозореца, но тя е някъде далече, скрита от погледа ми.

— По-добре не.

Барманът избърсва плота.

— От далече ли идваш?

— Не, отседнал съм наблизо.

— Къде по-точно?

Вече съжалявам, че съм казал каквото и да е. Но той продължава да ме гледа и да очаква отговора ми.

— В една ферма нагоре по пътя.

— Във фермата на Дюбрей ли?

— Не. — Казвам си, че отговорът ми едва ли има някакво значение, никой тук не ме познава. — Във фермата на Арно.

Барманът спира да бърше плота и вперва поглед в мен. След това извиква някой, който седи на масите зад мен.

— Хей, Жан-Клод, този човек тук е отседнал във фермата на Арно!

Разговорите спират. Чувам шумолене, когато възрастният човек оставя вестника си, за да види какво ще се случи. Оглеждам се озадачено наоколо. Всички са насочили вниманието си към един едър тип, облечен в гащеризон с презрамки и престилка отпред. Той е около четиридесетгодишен, с тъмна набола брада и черни вежди, сключени над носа му. Оставя чашата си кафе на масата и внимателно оглежда червената ми коса, бинтования крак и патерицата.

— Англичанин ли си? — гласът му е рязък, но не агресивен.

Това е добър знак.

— Точно така.

— Значи работиш за Арно?

Свивам рамене, надявам се да съм го направил достатъчно равнодушно.

— Просто минавам оттук.

— Искаш да кажеш, че минаваш през дъщерите му — обажда се някой от друга маса.

Той е по-млад от мен, с изцапани от масло дънки и гадна усмивка. Мъжете около него се разхилват, но едрият мъж пред мен не се присъединява към смеха им.

— Мери си приказките, Дидие.

Смехът спира. Допивам бирата си, вече не усещам вкуса й. Поглеждам навън дали Матилде е заредила микробуса. Не я виждам.

— Какво му е на крака ти? — пита мъжът.

— Стъпих на един пирон.

Това е най-доброто, което ми идва на ум.

— Трябва да е бил голям пирон.

— Голям беше.

Барманът оставя цигарите ми на плота. Усещам, че лицето ми гори, докато ги тъпча по джобовете и търся парите си, за да платя. Той подхвърля рестото ми и монетите се търкалят по плота. Започвам да ги събирам и в този момент вратата се отваря.

Влиза Матилде.

Единственото, което се чува, докато приближава към бара, е шумът на стъпките й. Лицето й е съвсем спокойно, но по врата и бузите й е избила червенина.

— Искам да платя бензина.

Барманът поглежда към едрия мъж с гащеризона, след това мълчаливо приема парите и маркира продажбата. Едва тогава Матилде дава знак, че е забелязала присъствието на мъжа, макар че по начина, по който се обръща към него, разбирам, че през цялото време е знаела, че е тук.

— Жан-Клод.

— Матилде.

Държанието им е ужасно официално. Никой не казва нито дума повече, докато барманът й връща рестото. Прави го много по-любезно, отколкото върна моето. Дори леко навежда глава, когато тя взема парите си.

— Благодаря.

Тръгваме към вратата, а около нас продължава да цари пълна тишина. Правя й път да мине пред мен, затова не съм сигурен дали е чула изгрухтяването от страна на този, когото нарекоха Дидие, и последвалия го смях. Затварям вратата, без да се обръщам, и бързо закуцуквам след нея. И двамата мълчим, докато се качваме в микробуса. Чакам я да каже нещо, но тя пали мотора и потегля, без да отрони и дума.

— Чудесни съседи — отбелязвам аз.

Матилде е вперила поглед в изцапаното от насекоми стъкло.

— Не са свикнали с непознати.

Не мисля, че проблемът е в това, че не ме познават. Иска ми се да попитам защо името на Арно предизвика такава реакция и кой е Жан-Клод. Но държанието на Матилде ясно показва, че не й се говори.

Докато мълчаливо пътуваме обратно към фермата, се питам дали току-що не срещнах бащата на Мишел.

* * *

Изпитвам чувство на облекчение, когато отново сме на територията на фермата. Матилде затваря портата, заключва катинара и крехкото усещане за сигурност се връща. Освен резервоара на микробуса е напълнила с бензин и няколко туби, но категорично отказва предложението да й помогна да ги разтовари. Единственото, което казва, е:

— Ще ти донеса вечерята по-късно.

Прибирам се обратно към плевнята и разбирам, че красивата вечер е загубила прелестта си. Знам, че не мога вечно да се крия във фермата, но ми се иска никога да не бях молил Матилде да ме кара до бензиностанцията. Привлякох вниманието върху себе си, без да е необходимо, и го направих само заради някаква си бира и няколко пакета цигари. А дори не знам защо стана така. Изобщо не се учудвам, че Арно и съседите му не се обичат — Бог ми е свидетел, не мога да си представя Арно да дружи с когото и да било. И въпреки това атмосферата в бара говореше за нещо много по-сериозно от обикновена провинциална вражда.

Трябва сериозно да е ядосал някого.

Занасям цигарите в таванското помещение. Вече свиквам да се изкачвам по стълбите и когато спирам на първата площадка, не е защото съм се задъхал.

Капакът е отворен.

Затворих го, преди да изляза. Спирам и се ослушвам, но отгоре не се чува никакъв шум. Изкачвам останалите стъпала колкото е възможно по-тихо, макар че човекът горе със сигурност вече ме е чул. След това поглеждам през отворения капак.

Гретхен седи на леглото ми. Обърнала е гръб към мен, раницата ми е до нея и половината от съдържанието й е разхвърляно по матрака. Не виждам пакета, увит в найлон, но той е скрит на дъното. Гретхен очевидно е открила това, което търси, преди да стигне до него. Поклаща главата си ритмично, слушалките са скрити под гъстата й коса. Дочувам слаба музика, докато изкачвам и последните стъпала и приближавам към нея. Вече не се опитвам да се движа безшумно.

Отваря изненадано очи, когато се навеждам и изключвам MP3 плейъра.

— О! Не те чух.

— Какво правиш?

Опитвам се да прикрия яда си, но гласът ми звучи обвинително. Гретхен моментално придобива виновно изражение.

— Нищо. Само слушах музика.

Грабвам някои от дрехите и започвам да ги тъпча обратно в раницата. Докато го правя, опипвам с ръка, за да се убедя, че пакетът си е на мястото. Част от напрежението ми изчезва, когато докосвам найлоновата опаковка, но ръцете ми все още треперят.

— Трябваше да ме попиташ!

— Направих го! Ти каза, че може.

Сега, като го споменава, смътно си спомням нещо подобно. Но тогава го казах, защото мислех, че ще си тръгна още на другия ден и след това напълно забравих за обещанието. Гретхен очевидно нищо не беше забравила.

— Исках да кажа, че можеш да слушаш музика, когато съм тук — добавям аз вече не така разгорещено.

— Плевнята е наша. Не ми трябва разрешението ти.

— Това не означава, че можеш да ровиш в нещата ми.

— Да не мислиш, че ме интересуват старите ти чорапи и фланели? — Сега вече и тя започва да се ядосва. — И без това не ми харесва глупавата ти музика. А ако татко разбере, че съм тук, сериозно ще си изпатиш!

Има нещо много странно в логиката й, но не изпитвам никакво желание да споря с нея.

— Виж, извинявай, че ти се скарах. Просто не очаквах да заваря някого тук.

Изглежда, думите ми укротяват гнева й. Без да проявява някакъв признак, че възнамерява да си тръгне, тя се обляга на люлеещото се конче и започва да гали гривата му, в това време аз вадя цигарите и запалката от джоба си и ги хвърлям на леглото.

— Може ли да пробвам една?

— Пушиш ли?

— Не.

— Тогава не трябва да започваш.

Знам, че се държа лицемерно, но нищо не мога да направя. Гретхен се цупи.

— Защо си в такова лошо настроение?

— Просто съм уморен. Имах тежък ден.

Тя обмисля отговора ми и усуква около пръстите си кичур от гривата на кончето.

— Колко дълго ще останеш? Докато свършиш цялата къща ли?

— Не знам.

Упорито се опитвам да не мисля толкова напред.

— Татко казва, че бягаш от нещо.

— Татко не може да знае всичко.

— Знае повече от теб. Дори не съм сигурна, че те харесва. Но ако се държиш добре с мен, ще му кажа няколко добри думи за теб.

Не отговарям. Надявам се, че ще схване намека и ще си тръгне, вземам още една фланелка от леглото и я прибирам. От нея изпада нещо.

Снимката.

— Какво е това? — пита Гретхен.

— Нищо.

Отивам да я вдигна, но Гретхен ме изпреварва. Държи снимката далече от мен и ме дразни.

— Коя е тя? Мислех си, че нямаш гадже.

— Нямам.

— Тогава защо носиш тази снимка със себе си?

— Забравих да я изхвърля.

— Значи ти е все едно какво ще се случи с нея?

Гретхен се ухилва, взема запалката от леглото, щраква я и задържа снимката над нея.

— Недей — казвам аз и се присягам.

Тя се извърта, все още държи снимката над запалката.

— Ахааа, а твърдиш, че не ти пука какво ще стане с нея!

— Виж какво, дай ми я.

— Няма да ти я дам, преди да ми кажеш кое е момичето — заявява тя и натиска запалката. — Ще трябва да побързаш…

Посягам към снимката. Гретхен се кикоти от удоволствие, отдръпва ръка и в този момент един от ъглите на снимката попада в пламъка. Следва силна жълта светлина и лъскавата картичка лумва моментално. Гретхен изпищява и я пуска. Избутвам горящата снимка от леглото, опитвам се да я угася, а в това време образът върху нея почернява и се сгърчва. Но пламъкът продължава да гори, а в таванското помещение е пълно със суха дървесина. Грабвам бутилката вода, която стои до леглото, и бързо я изливам върху снимката.

Чува се пращене и пламъкът угасва съвсем.

В помещението се разнася миризма на изгоряло. Впервам поглед в локвата вода и пепел на пода.

— Заради теб си изгорих пръстите — заявява Гретхен сърдито.

Оставям бутилката на земята.

— Най-добре е да си тръгваш.

— Не съм виновна. Не трябваше да се опитваш да я вземеш.

— Баща ти ще се чуди къде си.

Тя се поколебава, но споменаването на Арно има ефект. Не се обръщам, докато не излиза от помещението. Когато стъпките й напълно отзвучават, се навеждам и започвам да ровя в мократа пепел. От снимката не е останало абсолютно нищо, освен едно бяло ъгълче с черно по края.

Пускам го отново на пода и отивам да потърся нещо, с което да почистя.

Лондон

Една вечер след работа Клоуи изчезва. След последния час бях излязъл заедно с Калъм и някои от учениците. Не бяхме в „Домино“, вече не. Едно време ми беше приятно, че мога да вдигна поглед и да видя как Клоуи работи зад бара, да чакам по-спокойните моменти, когато може да дойде и да седне при нас. Сега вече всичко това не ми доставя удоволствие.

— Трябва ли да ме проверяваш? — попита ме тя една вечер, когато й казах, че ще намина да я видя.

— Не — отговорих учудено. — Ако не искаш да идвам, просто го кажи.

Тя сви рамене и се обърна.

— Както искаш.

Минава един часът, когато оставям Калъм и се прибирам в апартамента. Миризмата на маслени бои и терпентин вече не е така силна. Клоуи не е рисувала отпреди заминаването ни в Брайтън, но това е нещо, за което и двамата не говорим.

Ще свърши работа в бара най-рано в два, затова си правя кафе и избирам едно DVD. Спирам се на „Убийствено лято“, който — също както останалите филми от колекцията ми, съм гледал прекалено много пъти. Клоуи твърди, че го харесвам, защото почти през целия филм Изабел Аджани играе гола. Може и да е права до известна степен, но и без това кинематографията е красива.

Гледам как страстта, насилието и трагедията водят към неизбежния край. Едва когато филмът свършва, осъзнавам, че е станало много късно — Клоуи трябваше да се е прибрала преди повече от час.

Обаждам се в бара, но никой не вдига. Чакам още половин час, след това оставям бележка, в случай че тя се прибере междувременно, и тръгвам към „Домино“. Улиците са пусти. Вървя по същия път, по който Клоуи би минала, ако се прибираше пеша, макар че, откакто спрях да я вземам от работа, обикновено хваща такси. Вратите на бара са заключени, отвътре не се вижда никаква светлина, но въпреки това започвам да блъскам по тях. Ехото постепенно отзвучава, но сградата си остава тъмна и безмълвна.

Не знам какво да правя. Стоя на тротоара и оглеждам улицата в двете посоки, като че ли очаквам всеки момент Клоуи да се зададе към мен. Нямам представа къде живее управителят Пол, но един път с Клоуи ходихме на гости на Таня. Дори не знам дали Таня е била на работа днес, но това е единственото, което мога да измисля.

Когато стигам до блока й, вече е почти пет. Лампата на входа не свети и трябва да използвам телефона си, за да прочета имената на звънците. Натискам звънеца на Таня и чакам. Студено е, но това не е единствената причина да треперя. Таня не ми отговаря, натискам звънеца отново и го задържам дълго така.

— Добре, добре, кой звъни?

Домофонът пращи и изопачава гласа й, личи се, че е ядосана.

— Таня, Шон е — прекъсвам я аз и доближавам устата си плътно до решетката на микрофона. — Знаеш ли къде…

— Кой Шон?

— Гаджето на Клоуи. Тя…

— Господи, имаш ли представа колко е часът?

— Знам, съжалявам, но Клоуи не се прибра от работа тази вечер. Знаеш ли къде е?

— Не, откъде мога да знам!

По гласа й разбирам, че е уморена и ядосана.

Сърцето ми се свива. Надявах се, че ще ми каже, че Клоуи е при нея, че е отишла на купон. Каквото и да е.

— Видя ли я да си тръгва от бара?

— Да, тя… О, не, точно така, аз си тръгнах първа. Тя все още разговаряше с онзи мъж, който дойде. Каза ми да си тръгвам.

— Мъж ли? Какъв мъж? Кой е той?

— Ами, някакъв мъж. Виж, трябва да ставам рано…

— Виждала ли си го преди?

— Не, казах ти, беше просто някакъв мъж. Изтупан, но изглежда, Клоуи го познаваше. Сега мога ли да си легна?

Тръгвам обратно към апартамента. Бележката е все още върху кухненската маса — там, където я бях оставил. Въпреки това поглеждам към спалнята. Леглото е празно.

В осем часа звъня на Ясмин. Не очаквам Клоуи да е при нея. Оказвам се прав.

— Обади ли се на полицията? — пита Ясмин, веднага започва да мисли рационално.

— Още не. — Това е последната стъпка, която досега отлагах. — Смяташ ли, че трябва да го направя?

— Изчакай до обяд — отговаря тя накрая.

Наближава единайсет часът, когато чувам външната врата да се отваря. Седя до кухненската маса, а в устата ми горчи от кафе и умора. В момента, в който Клоуи влиза, за миг дъхът ми спира от облекчение. После чувството е заменено от друго.

Тя спира, когато ме вижда, след това затваря вратата.

— Къде беше? — питам аз тихо.

— Останах при едни приятели — отговаря, без да ме погледне в очите.

— Не можа ли да се обадиш?

Прави някакъв неясен жест. Пребледняла е, под очите й има големи тъмни сенки.

— Стана късно. Не исках да те безпокоя.

— Ясно — кимам, като че ли думите й звучат съвсем разумно. — Какви приятели?

— Не ги познаваш — Тръгва към банята. — Трябва да…

— Какви приятели?

Клоуи спира, но остава с гръб към мен.

— Бях при един човек, когото познавам отпреди, това е.

— При същия мъж, с когото Таня ми каза, че си говорила снощи?

Извръща учудено глава. След това бързо кимва.

— Той бивше гадже ли ти е?

Отново кимва. Имам чувството, че някой е притиснал гърдите ми и не ми стига въздух. Не мога да повярвам, че това се случва.

— Спа ли с него?

Сега се обръща към мен, лицето й е пребледняло.

— Моля те, недей…

— Спа ли с него?

— Не — изкрещява тя, изведнъж обзета от гняв. — Нищо не се случи, ясно ли е? А сега ме остави на мира.

— Да те оставя на мира? Щях да умра от притеснение! Реших, че е станал някакъв инцидент или… или че си била нападната. Сега се появяваш, съобщаваш ми, че си била с друг мъж и очакваш да си замълча?

— Изобщо не ти влиза в работата, разбра ли?

Замръзвам и просто впивам поглед в нея. Все още кипя от гняв, но напълно съзнавам, че ако му се отдам, после няма да има връщане назад.

— Наистина ли мислиш това, което каза?

— Не. Не знам. — Започва тихо да плаче. — Съжалявам!

Изтичва в банята и заключва вратата. Седя там и не чувствам нищо, абсолютно нищо.

9

На следващата сутрин вече съм станал, когато Матилде идва да ми донесе закуската, събуди ме главоболието от препиването и непрекъснатото кукуригане на петела отвън. Снощи изпих още една бутилка вино с вечерята и независимо от мнението ми за „Шато Арно“, не може да му се отрече, че е силно. Слизам по стълбите и поставям главата си под крана, така свалям и последните следи от съня. Водата капе от косата ми, докато седя по боксерки пред плевнята и се наслаждавам на ранната прохлада, която гали голата ми кожа.

Утрото е прекрасно като всяко друго утро, откакто съм тук. Небето е безкрайно синьо, все още не е нажежено до бяло от горещината, която ще дойде. На хоризонта се вижда черната ивица на един облак, но той е прекалено далеч и в него няма нищо заплашително.

Подритвам леко към ръждивочервената кокошка, която явно е твърдо решена да кълве около крака ми, и вдигам поглед, когато чувам стъпките на Матилде.

— Добро утро — поздравява тя.

Както винаги лицето й не издава почти нищо. Оставя таблата със закуската на земята до мен. Над чашата с кафе се вдига едва забележима пара, а хлябът мирише така, сякаш е прясно опечен. Двете обелени яйца лежат едно до друго върху чинията и ми приличат на нечии задни части.

— Виж какво направих — казва Матилде и ми показва нещо, което носи под мишницата си. — За крака ти е.

Показва ми един гумен ботуш, по-голямата част от който е изрязана и е останала само подметката. От двете й страни са пробити дупки и от тях висят връзки за обувки.

— Хубаво е — смотолевям аз, не знам какво да кажа. — Благодаря.

— Това ще предпазва превръзката. Реших, че така ще ти е по-удобно, докато работиш — казва тя и отмята косата си.

За първи път ми се струва, че проявява известна нервност.

— Искам да те помоля за една услуга — продължава тя. — Гретхен ми каза, че си бил учител по английски.

— В частна школа — отговарям аз предпазливо. — Не в редовно училище.

— Би ли й преподавал?

— Ами… не мисля, че е…

— Ще ти плащам — прекъсва ме тя бързо. — Не много. Но не е необходимо да й даваш специални уроци. Просто… разговаряй с нея.

Искам да откажа. След случилото се снощи стигнах до извода, че колкото по-малко работа имам със сестра й, толкова по-добре.

— Ти самата не можеш ли да й преподаваш?

— Моят английски не е достатъчно добър — казва тя и извинително свива рамене. — А и тя не обича да й казвам какво да прави.

— Какво мисли баща ти по въпроса?

— Той няма да е проблем.

Което не е съвсем същото като да одобрява начинанието, но Матилде го познава по-добре от мен. Тя очаква отговора ми и колкото и да се мъча, не мога да измисля причина да откажа.

— Може би мога да й дам някой и друг урок…

Усмивката на Матилде е далеч по-сдържана от тази на сестра й, но когато се появи, я кара да изглежда много по-млада.

— Благодаря ти.

Наблюдавам я, докато се отдалечава към двора на къщата, след това внимателно разглеждам обувката. Мирише на стара гума и може би й е отнело само няколко минути да я направи. Въпреки това съм трогнат, не си спомням кога за последен път някой е правил нещо за мен. А и ще улесни живота ми значително. След закуска я слагам и установявам, че наистина мога да стъпвам, дори мога да отпусна тежестта си достатъчно, че да направя няколко неуверени крачки.

На скелето ми дава усещане за сигурност и стабилност, каквото нямах досега. Вземам чука и всячески се старая да не обръщам внимание на главоболието, което кара главата ми да пулсира в такт с всеки удар, надявам се усилието да ме изпоти и да се отърва от махмурлука. Пришките по дланта ми са се разранили, но не мога да се накарам да сложа изцапаните с пот ръкавици, които открих в джоба на гащеризона.

Постепенно мускулите ми започват да се отпускат. Довършвам участъка, по който работех, и започвам да изчуквам стената до открития прозорец на спалнята. Няколко камъка под улука са съвсем разклатени и не мога да направя нищо, освен изцяло да ги отстраня. Преди да се усетя, в стената се получава дупка, достатъчно голяма, че да се провра през нея, а отдолу се вижда грубата подредба на камъните. Леко съм изненадан от нанесената щета и безпокойството, че не разбирам нищо от работата, която върша, все повече се усилва. Но въпреки това изпитвам удовлетворение от яростните удари, които нанасям с чука и длетото. Продължавам да блъскам силно, парченца хоросан обстрелват лицето ми като шрапнели. Дори вече не ме боли толкова, когато по погрешка ударя ръката си. Плътта и костта са станали безчувствени от многобройните удари. Усещам болката едва когато спра за по-дълго време и им дам шанс да започнат да се възстановяват.

Съвсем скоро ритъмът на чука ме увлича и забравям за всичко останало. Светът ми се е стеснил до тази малка ивица стена над прозореца на спалнята, затова ми трябва известно време да реагирам, когато нещо вътре в стаята привлича погледа ми. После то се появява отново, проблясва в ъгъла на зрителното ми поле. Вдигам поглед и виждам едно лице от другата страна на прашното стъкло.

— Господи!

Длетото издава силен звук, когато се плъзва по дъската, удря се между стената и скелето и пада шумно върху калдъръма. Гретхен отваря прозореца и се смее.

— Изплаших ли те?

— Не — отговарям аз, но сърцето ми бие до пръсване. — Е, може би малко.

— Донесох ти кафе.

Подава ми голяма чаша кафе. Звучи така, сякаш е доволна от себе си.

— Реших, че така няма да ти се налага да слизаш долу.

— Благодаря.

Така или иначе ще ми се наложи да сляза, за да си взема длетото, но премълчавам този факт. Не съм виждал Гретхен, откакто подпали снимката снощи, но сега ми се струва, че случилото се не я тревожи особено. Тя остава в спалнята, наведена през отворения прозорец, а аз сядам на перваза.

— Матилде каза, че ще ми даваш уроци по английски.

Има нещо закачливо и дяволито в начина, по който го казва.

— Щом искаш да вземаш уроци.

— Идеята беше нейна — казва тя и лицето й моментално помръква, след това отново светва. — Може да учим следобедите. По това време татко спи, а Матилде е заета с Мишел. Никой няма да ни пречи.

Усмихва се широко и очаква да види каква ще е реакцията ми. Отпивам от кафето и се правя на равнодушен, макар в действителност да не е така. Кафето е черно и силно, има опасност да изгори езика ми.

— Както кажеш.

— Какво е това на крака ти? — пита Гретхен, забелязала импровизираната гумена обувка.

— Матилде го направи.

— Матилде ли? — Усмивката изчезва. — Изглежда тъпо.

Отминавам думите й. Откъм отворения прозорец идва тежка, но не и неприятна миризма. Сега, когато го няма прашния воал на стъклото, скъсаните тапети и спуканият гипсов таван се виждат много по-ясно. Железният креват с дюшек на бучки и продълговата възглавница отгоре изглежда така, сякаш всеки момент ще се разпадне върху голите дъски.

— На кого е била тази стая? — питам аз.

— На мама.

Забелязвам, че не казва, че стаята е била и на Арно. Посочвам снимката върху скрина.

— Това те с баща ти ли са?

Тя кимва.

— Да, на сватбата им.

— На колко години беше, когато тя умря?

— Била съм съвсем малка. Не я помня — отговаря Гретхен, но гласът й звучи отегчено. — След като умря, обичах да си играя с инвалидната й количка. Но после паднах и се нараних и татко я счупи.

Добре че никога не е имала пони, казвам си аз. Но както в много други случаи, свързани с Гретхен, и този път запазвам мислите за себе си. Тя се е умълчала и кълна се, предусещам какво ще каже в следващия момент.

— Защо не влезеш вътре?

— Не, благодаря.

Отместила се е, за да ми направи място да се прехвърля през прозореца.

— Няма проблем, никой вече не влиза в тази стая.

Кафето все още е горещо, но въпреки това отпивам от него.

— Ще остана тук.

— Какво ти е?

— Нищо.

— Тогава защо не влезеш вътре? Не искаш ли?

— Работя.

— Не, не работиш. Пиеш кафе.

Усмивката й е едновременно провокативна и самоуверена. В Гретхен има нещо, което ми напомня за котка — гальовна и мъркаща, когато очаква да я погалиш, но и способна да те разкъса с нокти, ако настроението й се промени.

Никога не съм бил спокоен в присъствието на котки.

— Въпреки това работя — отвръщам.

Главата ми пулсира, махмурлукът се връща с пълна сила.

Тя сяда на леглото и започва да полюшва единия си крак.

— Ти да не си гей?

— Не съм.

— Сигурен ли си? Отказваш покана от хубаво момиче, според мен си гей.

— Добре, гей съм.

Изглежда, напълно е забравила случката със снимката в таванското помещение. Но щом тя не я споменава, и аз няма да го направя. Усмихва се палаво, ляга на леглото, подпира се на лакти и подгъва единия си крак.

— Не ти вярвам. Мисля, че просто си срамежлив и имаш нужда от нещо, което да те отпусне. — Повдига вежда и продължава да се усмихва. — Е?

— Ей, ти там горе!

Усмивката на Гретхен изчезва, когато чува виковете на Арно откъм двора. Поглеждам надолу от скелето, надявам се, че ще е достатъчно разумна да замълчи. Арно стои на калдъръма, вперил гневен поглед в мен. Шпаньолът е до краката му, наострил е уши и също гледа нагоре.

— Какво правиш?

Не знам какво може да види и да чуе от мястото, на което е застанал. Устоявам на желанието да погледна през рамо.

— Почивам си.

— Нали преди малко започна — поглежда ме недружелюбно и поклаща глава. — Слез тук долу.

— Защо?

— Имам друга задача за теб.

Не знам дали да изпитвам облекчение.

— Каква друга задача?

— Ще помагаш да заколим едно прасе. Освен ако не си прекалено чувствителен.

Надявам се, че се шегува. Но очите му светят и ме наблюдават внимателно, предизвикват ме да откажа. А аз не искам да оставам тук горе повече от необходимото, не мога да разчитам, че Гретхен няма да направи някоя глупост.

— Ще те настигна.

Обръщам се, преди да успее да каже нещо друго. За миг, преди да погледна в спалнята, пред очите ми е образът на Гретхен върху леглото, толкова е ярък, че почти виждам загорялата й кожа на фона на избелелите сини райета на дюшека.

Леглото е празно. Спалнята също. По прашните дъски на пода се виждат едва забележими следи, оставени от краката й на влизане и на излизане от стаята.

Затварям прозореца, доколкото мога, и се отправям към стълбата.

* * *

Арно и Жорж вече са избрали една от свинете. Докато вървя по пътеката към свинарниците, чувам квичене и груби възгласи. Когато излизам на поляната, виждам как Жорж е подкарал обреченото животно към вратата на кочината, която Арно държи отворена. Оставалите свине, съвсем разумно, са се скатали. Струпали са се в далечния край на ограденото пространство, колкото е възможно по-далече от двамата мъже. В съседната, по-малка кочина се вижда тъмната сянка на нереза, който се движи важно напред-назад покрай оградата и възбудено грухти.

Свинята, която Жорж е подкарал към вратата, е сравнително малка, не по-голяма от лабрадор, но все пак изглежда достатъчно едра, за да го събори на земята. Той обаче очевидно знае какво прави. Кара я да се движи, като я пляска с тънка пръчка и едновременно с това я направлява с една квадратна дъска, която държи притисната до главата й. Нито той, нито Арно показват, че са ме забелязали, докато изкарват свинята от кочината. Арно върви по петите на Жорж, който е подкарал животното към усамотената колиба в единия край на поляната. Постройката започва да ми изглежда странно зловеща.

— Затвори я — нарежда той и ми показва с жест отворената врата на кочината.

Отминава, без да изчака да види дали съм изпълнил нареждането. Останалите прасета започват да се придвижват към вратата, затова я затварям бързо и я залоствам с телена скоба, която закачвам за стълба на оградата. Арно изругава. Обръщам се и виждам как отпраща с ритник шпаньола, който се е приближил прекалено много. Кучето изскимтява и побягва надолу по пътеката.

Успяват да докарат свинята до входа на колибата, преди тя да започне да се дърпа. В този момент квиченето й става неистово, като че ли нещо в мястото я кара да изпадне в паника. Жорж натиска ужасеното животно с дъската с всичка сила, а Арно се опитва да препречи пътя му с крака, за да не избяга.

— Ти само ще гледаш ли? — изкрещява той към мен.

Прекосявам и заставам срещу Арно, така че свинята няма къде да отиде, тъй като Жорж я подпира отзад. Слагам ръка на гърба й и започвам да я бутам. Четината й е груба и остра. Твърда като боксова круша. Жорж я шибва с пръчката и свинята побягва през вратата.

Вътре квиченето й се чува още по-силно, звукът отскача от твърдите стени и бетонния под. Стоя до входа, не ми се иска да влизам.

— Влизай вътре и затвори вратата — сопва се Арно. — Остави горната част отворена.

Изпълнявам. Вратата е като на конюшня, разделена на две части. В малкото помещение няма никакви прозорци, единствената светлина навлиза през отворената горна част на вратата. Мухите жужат оживено, опитвам се да потисна отвращението си от вонята на засъхнала кръв и изпражнения. В средата на колибата е поставена каменна плоча, висока до кръста ми. Точно над нея на тавана е закрепена релса, от която виси макара с верига и кука. Стоя близо до вратата, когато Жорж взема от плочата голям чук с дълга дръжка. По-голям е от чука, който използвам аз, но възрастният мъж го вдига с лекота, вените и сухожилията се очертават по огромните мускули на ръцете му.

Прасето се бута слепешката в ъгъла, като че ли вече е разбрало, че няма изход. Жорж отива при него и вади нещо от джоба си. Някакви зеленчуци. Пръска ги на пода пред него, като в същото време го чеше зад ушите и му говори нещо окуражително. След малко животното се успокоява достатъчно, за да усети храната. Все още е възбудено, започва да я души. Жорж го изчаква да наведе главата си и да започне да яде и го удря с чука между очите.

Потръпвам, когато чувам тъпия звук от удара. Прасето се стоварва на земята и започва да подритва с крака като куче, сънуващо, че гони заек. Жорж го сграбчва за задните крака, а в това време Арно бързо дръпва веригата на макарата, която издрънчава. Омотава я около краката на прасето и вкарва куката в по-горна брънка, за да го задържи неподвижно. Изправя се, премигва от болка и започва да разтрива гърба си.

— Помогни ми.

Не помръдвам от мястото си.

— Хайде, не стой като закован!

Правя усилие да пристъпя напред. Той бутва част от веригата в ръката ми. Жорж идва и я хваща заедно с мен. Патерицата все още е под мишницата ми. Колебая се, не знам какво да правя с нея, след това я оставям да падне и да се подпре на стената. Арно се отдалечава, пристъпвайки вдървено.

— Дърпайте.

Веригата е студена и груба. В продължение на няколко сантиметра се движи свободно, но след това запъва от тежестта на животното. Разнася се ужасна воня, докато прасето изпразва червата си. Веригата потреперва в ръцете ми, усещам, че Жорж я опъва. Опъвам и аз. Изгубил съм всякаква воля. Дърпам, когато той дърпа. Усещам напрежение в гърба и в мускулите на ръцете си. Задницата на прасето се вдига от пода и в следващия момент то увисва във въздуха. Все още потръпва, все още с живо. Издигаме го още по-високо.

— Добре.

Арно слага спирачка на веригата, за да не се изхлузи обратно. Ние с Жорж я пускаме. Макарата скърца върху релсата, докато Арно я придвижва, така че прасето да увисне точно над каменната плоча. Полюлява се като махало. Жорж си слага кожената касапска престилка, която е взел от закачалката на стената, твърда е и е покрита с тъмни петна. Докато той я завързва, Арно взема от ъгъла широка алуминиева кофа. Поставя я точно под главата на прасето и спира люлеенето на тялото му с ръка. Жорж отново отива до плочата и този път взема касапски нож с дълго острие. Наблюдавам всичко това, но имам чувството, че не присъствам в действителност. Тогава, в момента, в който Жорж се приближава до прасето, Арно се обръща към мен с ехидна усмивка.

— Искаш ли ти да го направиш?

Грабвам патерицата, а в това време Жорж забива ножа в гърлото на прасето. Чувам как нещо плисва в алуминиевата кофа зад гърба ми и в следващия миг съм навън. Успявам да измина няколко метра, преди да се превия на две, яйцата, които изядох за закуска, се надигат в гърлото ми, придружени от обилно количество жлъчка. Ушите ми започват да бучат и ярко осветената поляна изведнъж притъмнява. Чувам отново тъпия удар на чука и виждам как от черепа на прасето бликва кръв. Върху тази картина започват да се наслагват други образи, едно повалено тяло се слива с друго — някой пищи, кръвта блести в черно под болнавата светлина на уличните лампи…

Бученето в главата ми преминава в равнодушно бръмчене на мухи. Поляната се появява пред очите ми и отново се връщам в действителността. Чувам, че някой излиза от колибата.

— Стомахът ти май не издържа, а?

Долавям удоволствието в гласа на Арно. Изправям се, вдишвам дълбоко още веднъж и идвам на себе си.

— Добре съм.

— Не изглеждаш добре. Какво ти стана? Да не се изплаши от малко кръв?

Вдига ръце. Те блестят, мокри от прясната кръв, и усещам как в мен отново се надига паника. Опитвам се да я потисна.

— Мислех, че имаш нужда от разрешително, за да колиш прасетата си сам. Няма ли такива изисквания на Европейския съюз или нещо подобно?

— Никой не може да ми каже какво да правя в собствената си ферма. Най-малко банда костюмирани бюрократи.

Арно ме поглежда сърдито, след това вади някакъв парцал от джоба си и започва да си бърше ръцете.

— Ще ми напомниш ли каква е причината да си тук?

Главата отново ме боли. Опитвам се да подредя мислите си, докато Арно прибира изцапания с кръв парцал.

— Какво искаш да кажеш?

— Трябва да има сериозна причина градско момче като теб да се крие тук. Никой ли не се пита къде си?

— Не.

— Нямаш ли приятели?

— Не и такива, които да не могат да заспят от тревога за мен.

— Ами семейство?

— Майка ми ни напусна, когато бях съвсем малък, баща ми почина.

— От какво умря? От срам ли? — Арно се ухилва свирепо. — Все още не си ми обяснил защо искаш да се скриеш в този пущинак.

— Може би си е моя работа.

— Ами ако реша, че не е само твоя? Ако ми хрумне да звънна един телефон на полицията?

Колкото и да е странно, тази заплаха изобщо не ме притеснява.

— Сигурен съм, че ако го направиш, ще се поинтересуват от статуите и капаните в гората.

Усмивката изчезва от лицето му. Погледът в светлосивите му очи става твърд, след това той отново се ухилва.

— Значи все пак си имал топки. Крайно време беше, вече започвах да се чудя.

Откъм кочината от другата страна на колибата се чува силен шум. Арно извръща глава натам, усмивката все още не е слязла от лицето му.

— Старият Баярд подуши кръвта — гласът му звучи почти нежно.

— Баярд ли?

— Нерезът.

Чува се шум на счупено дърво. Изражението на Арно се променя.

— Опитва се да излезе.

Въпреки проблемите му с гърба, не мога да го настигна, когато се спуска покрай колибата по посока на кочината. Виждам как оградата се огъва, когато нерезът се блъска в нея с яростно квичене. Една от дъските се е сцепила. Докато приближаваме, чуваме нов силен шум, цепнатината се разширява и отдолу се показва бяло дърво.

Арно крещи на нереза и пляска с ръце, докато приближава към оградата. В отговор той квичи пронизително и започва още по-силно да се блъска в оградата. Арно взема пръчка и започва да го ръга с нея през процепа.

— Хайде, проклетнико! Връщай се назад!

Животното е побесняло. С учудваща за огромното му туловище бързина, то се придвижва напред и се опитва да захапе пръчката. Арно я дръпва, отново я прекарва през процепа и в този миг се чува шумът от счупването й.

Арно я хвърля.

— Жорж! — крещи той през рамо. — Почти е излязъл! Донеси дъски.

Жорж вече се задава тичешком откъм колибата и сваля касапската престилка в движение. Но нерезът долавя миризмата на прясна кръв, която се носи от него, и започва да беснее още повече. Дъската се чупи и Арно отскача назад точно в момента, в който главата на нереза се подава през дупката. Огромните плещи на животното се блъскат в по-горната дъска и тя се огъва.

— Дъската! Бързо! — крещи ми Арно и ми сочи нещо.

Виждам наблизо едно дебело парче шперплат, подобно на онова, което Жорж използваше, за да насочва по-малкото прасе. Подавам го на Арно, но той прави жест, че не го иска.

— Дай ми патерицата си!

— Какво?

— Дай проклетата патерица! — повтаря той и ме вика с ръка. — Хайде!

Колебая се, но в този момент дъската започва да пука и съм принуден бързо да взема решение. Подавам патерицата на Арно. Той започва да блъска муцуната на животното с подплатения край. То квичи, опитва се да я захапе и раздира подплатата с единия от бивните си. Арно обръща патерицата и продължава да го блъска, но вече с дългата страна. Отпуска цялата си тежест върху нея и се опитва да го избута.

— Бъди готов с дъската! — изсумтява той, когато нерезът отстъпва назад. — Сега!

Бутвам дъската на мястото на дупката в оградата. След миг едва не падам на земята, когато прасето се блъска в нея. Опитвам с все сила да го задържа, но съм принуден да отстъпя, докато Арно не застава до мен. Затискаме заедно дъската с крака, като в същото време той провира патерицата над оградата и се опитва да избута прасето с нея. Въпреки това имам чувството, че се мъчим да спрем булдозер.

Жорж се появява отново, в едната си ръка носи дълга дъска, а в другата кофа. Без да спира, пуска дъската на земята и отива към кочината на няколко метра встрани от нас. Навежда се през оградата, плясва с ръце и започва да цъка с език. Прасето е прекалено разгневено, за да му обърне внимание, но в следващия момент се спуска към това ново предизвикателство. Преди да стигне до него, Жорж изсипва в кочината част от съдържанието на кофата. Оттам се понася гадна и сладникава миризма на карантия. Нерезът спира и започва подозрително да души предложеното лакомство. След това заравя зурлата си в него, като продължава да грухти раздразнено.

Арно въздъхва с облекчение и се отдръпва от дъската. Аз понечвам да го последвам.

— Дръж я там!

Отправя се с вдървена походка към Жорж. Без да откъсва поглед от прасето, възрастният мъж вади от джоба си чук и няколко пирона и ги подава на Арно.

— Трябва да се направи нова ограда — казва му той.

— Засега и тази е добра.

Имам чувството, че не за първи път спорят по този въпрос. Жорж мълчи, но е ясно, че не е съгласен.

— Накарай го да се махне оттук — казва Арно.

Жорж взема кофата и отново започва да цъка с език. Нерезът подтичва след него като кученце, докато мъжът отива към другия край на кочината. Когато се отдалечават достатъчно, изсипва още карантия от кофата. Нерезът веднага се нахвърля да яде. Арно с мъка вдига дъската, която Жорж е оставил на земята.

— Добре, можеш да се махнеш оттам.

Краката ми треперят. Отдръпвам се встрани, подскачайки и се облягам на оградата, надявам се, Арно да не забележи, че се треса. Патерицата лежи на земята. Арно я подритва и се ухилва.

— Май вече за нищо не става.

Прав е. Подплатата в горната й част е разкъсана на парчета, а металът е огънат и изкривен. Опитвам се да се подпра на нея. Безполезна е. Изненадва ме усещането за безпомощност, което изпитвам, но не искам да се издам пред Арно.

— Какво яде това животно, когато не му давате алуминий? — питам аз.

Арно се подсмихва. Струва ми се, че инцидентът е подобрил настроението му.

— Прасетата ядат абсолютно всичко. А старият Баярд е готов да хапне всичко, до което се добере. Извади късмет, че стъпи в капана, а не в челюстта му. В противен случай сега щеше да си с един крак по-малко.

Поглеждам тревожно към нереза, докато Арно поставя дъската на място и започва да я прикрепя с пироните. Прасето продължава да се храни, вече се е успокоило и Жорж го чеше по гърба с четка с дълга дръжка. Струва ми се, че е достатъчно кротък, но забелязвам, че старият човек продължава да стои от другата страна на оградата. После виждам как излива нещо от едно шише върху четината на животното и продължава да го чеше. Сигурно е оцет, мисля си, спомняйки си думите на Гретхен.

— Винаги ли подлудява така, когато колите прасе? — питам аз.

Арно стиска пироните в уста, но въпреки това отговаря:

— Ако вятърът довее миризмата на кръвта към него.

— Защо не си намериш някой по-малко злобен?

Арно ме поглежда кисело, забива пирона докрай и се премества в другия край на дъската.

— Той е добър нерез. Трябва му веднъж, най-много два пъти да го пусна при някоя свиня и работата е готова.

Долавям в гласа му чувство на гордост. Взема следващия пирон от устата си и с три удара го забива в дъската.

— Човек не се отказва от расов екземпляр за разплод само защото е с лош характер.

— Ами свинята, която току-що закла?

— Беше ялова. Пробвах Баярд достатъчно пъти с нея и беше ясно, че нищо няма да излезе. Щом не ражда, нямам нужда от нея.

— Нищо чудно, че ти е толкова сърдит, щом убиваш женските му.

Арно се разсмива.

— На Баярд не му пука за тях. Просто няма търпение да получи карантията.

Изправя се и примижава от болка. Започва да разтрива гърба си и ми връчва чука и пироните.

— Хайде, свърши и ти нещо полезно.

Оставя ме да довърша работата и си тръгва от поляната, без да ме погледне повече.

Лондон

Известно време след изчезването на Клоуи през онази нощ нещата са почти нормални. Не сме забравили за случилото се, но и двамата избягваме темата. Бях реших да приема, че казва истината, когато твърдеше, че не е станало нищо, а и самата Клоуи явно правеше опит да остави зад гърба си случайното прегрешение. Ако не мислех за това, почти можех да повярвам, че нищо между нас не се е променило.

Но не беше така.

От време на време отново я чаках да свърши работа в бара. Никой от нас не искаше да признае какво всъщност се крие зад това, а именно че вече й нямам доверие. Това е част от негласното споразумение, което сме постигнали.

Една нощ, когато пристигам, в заведението, я заварвам на бара с един мъж. Той седи на висок стол, а тя е застанала до него; в първия момент решавам, че е някой клиент. След това забелязвам как двамата са се привели един към друг, виждам мрачното изражение на Клоуи, докато слуша какво й говори. Спирам за малко, за да дойда на себе си, след това приближавам към тях.

Клоуи вдига поглед и ме вижда. Очите й леко се разширяват, не мога да преценя дали е от шока, или е от страх какво ще последва. Мъжът също се оглежда, но аз не спирам поглед върху него. Опитвам се да изкривя устните си в нещо като усмивка.

— Здрасти. Готова ли си да тръгваме?

По лицето на Клоуи пробягват нервни тръпки.

— Подранил си.

Хвърля бърз поглед към мъжа. Той е впил поглед в мен и едва сега и аз се извръщам към него. Смущението на Клоуи става още по-силно.

— Шон, запознайте се, това е, това е Джулс.

— Здравей, Шон — казва той.

Изглежда около трийсетгодишен. Привлекателен, с набола брада и добре оформено във фитнеса тяло, което ме кара да мисля, че се мъчи да компенсира почти женствените си очи с дълги мигли. Опитва се да докара вид на момче от улицата, но коженото яке и изтърканите дънки са твърде скъпи за целта.

Веднага ми става ясно кой е. Оглежда ме с лукава снизходителна усмивка, като че ли и той знае кой съм аз.

Обръщам се към Клоуи.

— Колко ще се забавиш?

Тя не може да ме погледне в очите.

— Десет минути.

Навежда глава и бързо отива да обслужи клиент. Усещам, че мъжът, когото тя нарече Джулс, ме наблюдава. В този момент съжалявам, че съм отказал цигарите, така нямаше да се чудя къде да си дяна ръцете.

— Значи си учител — казва той.

— Засега.

Мисълта, че Клоуи му е говорила за мен, ми е ужасно неприятна.

Той се усмихва, загледан в чашата си с водка.

— Засега, значи? Явно имаш големи планове.

Не отговарям. Настанил се е удобно на високия стол, оставил е скъпите му дрехи да говорят сами за себе си. Не го питам с какво се занимава, изобщо не искам да знам.

— Значи вие с Клоуи…

— Какво ние Клоуи?

— Нищо — изглежда развеселен. Започвам да се чудя дали е пиян, или пък е взел нещо. — Чух, че преди известно време сте срещнали един мой приятел.

— Така ли? — опитвам се да изглеждам равнодушен, но въпреки това започва да ме гризе любопитство.

— Един мъж на име Лени.

Името не ми говори нищо. След миг се сещам. Съмнителният тип, който онази нощ ни беше спрял на улицата да ни пита колко е часът, макар да имаше часовник на ръката. Клоуи го бе нарекла Лени.

Джулс се плъзва от високия стол и става.

— Трябва да тръгвам. Кажи на Клоуи, че пак ще й се обадя.

Нямам сили да му отговоря. Потъвам в мислите си, докато чакам Клоуи да привърши. Излизаме и тръгваме по улицата. Надявам се, че ще каже нещо, но тя мълчи. Не обелва нито дума.

— Кой беше този? — питам накрая.

— Кой?

— Джулс.

— О, просто клиент.

Спирам. Клоуи прави още няколко крачки, високите й токчета потропват по тротоара, след това усеща, че не съм до нея, и се обръща. За пръв път, откакто влязох в бара, ме поглежда в очите.

— Клоуи, недей.

— Какво недей?

— Не се отнасяй с мен като с идиот. Той беше, нали?

Обръща се и продължава да върви по улицата. Тръгвам след нея.

— Какво искаше?

— Нищо.

— Тогава защо беше дошъл?

— Дойде да пийне нещо. Нали се сещаш, хората правят такива неща.

— Отново ли се виждаш с него?

— Не! Не аз решавам кой влиза в проклетия бар, нали?

Тя избързва и се отдалечава от мен. Настигам я, заставам пред нея и препречвам пътя й. Дъхът ни се вижда ясно на светлината на уличната лампа.

— Клоуи… — думите засядат в гърлото ми. — Какво става? Защо се държиш така?

— Защо ме преследваш непрекъснато? Не съм твоя собственост.

— Моя собственост! В момента имам чувството, че дори не те познавам!

— Може би наистина не ме познаваш!

Очите й горят от гняв. Чувствам се замаян, но и аз самият съм страшно ядосан.

— Искаш ли да се изнеса от апартамента? Ако е така, просто кажи.

Следва много дълго мълчание. След това Клоуи отпуска рамене.

— Не, не искам.

Гласът й е съвсем тих. Чувството на облекчение е толкова силно, че ме плаши.

— Не мога да се примиря с мисълта, че излизаш с някой друг — казвам с дрезгав глас. — Ако наистина е така, кажи ми го още сега. Само не си играй с мен.

Тя ме прегръща и обляга глава на гърдите ми.

— Не е така — прошепва тя. — Съжалявам. Няма да си играя с теб, обещавам.

Чувствам се добре, когато усещам топлото й тяло, притиснато в моето. Вдигам глава и се взирам в студената жълтеникава светлина на уличните лампи, които се губят надолу по улицата. В ледения въздух се носи силен дъх на гнило, идващ откъм реката. Прокарвам ръка по познатите извивки на гърба на Клоуи, изпитвам студ и самота, защото съм сигурен, че ме лъже.

10

— Трябва ми цимент.

Матилде вдига поглед от цветната леха и го насочва към мен. Кухнята беше празна, когато влязох вътре, за да оставя таблата от закуска, затова предположих, че ще я намеря в зеленчуковата градина. До нея има пластмасова купа с току-що набран зелен фасул, но в момента тя е коленичила до цветната леха. Отново насочва поглед към нея и отскубва един плевел, който се е промъкнал между цветята.

— Няма ли нещо друго, което би могъл да свършиш сега?

— Всъщност не. Изчуках мазилката навсякъде, докъдето мога да достигна, и не искам да се местя на друго място, преди да измажа това, което съм започнал.

През последната седмица работата вървеше доста бързо. Но се наложи да извадя толкова много разхлабени камъни, че ме е страх, че горната част на къщата може да рухне всеки момент. Надявам се щетите да са само на повърхността. Така или иначе трябваше да го направя, ако искам да ремонтирам къщата както трябва. Но не мога да я оставя дълго в това състояние.

От няколко дни знам, че неизбежно ще се стигне до този момент, но все отлагах да кажа на Матилде. След случилото се на бензиностанцията никак не ми се иска отново да напускам фермата, а много се съмнявам, че и тя би проявила подобно желание.

Каквото и да чувства обаче, не се издава по никакъв начин. Отскубва още един плевел от лехата.

— Кога искаш да отидеш?

Стана доста по-лесно, отколкото очаквах. Свивам рамене.

— Трябва да направя списък на всичко, от което се нуждая. Няма да ми отнеме много време.

Тя продължава да говори, без да вдига поглед.

— Ела в къщата, когато си готов.

Установявам, че вътрешно в себе си съм таял надежда, че ще намери някакво извинение да не отидем. Но няма какво повече да кажа. Оставям я да плеви и отивам куцукайки обратно на двора, като се подпирам на стария бастун, който Матилде ми даде в замяна на патерицата, изядена от нереза. Бастунът е направен от тъмно дърво и по него си личат следи от зъбите на някой от предшествениците на Лулу, но е дебел и здрав с потъмнял сребърен шип и подходяща украса на дръжката.

Приличам на истинско конте.

Опитвам се да потисна нервността си, докато отварям вратата на килера, за да видя от какво ще имам нужда. На първо място ми трябва цимент, защото ми се струва, че има достатъчно пясък. Обаче ми трябват и нова кофа и мистрия, за да заменя старата, която е ръждясала и покрита със засъхнал хоросан. Както и лопата, казвам си, и подбутвам дръжката на лопатата, циментирана здраво в купчина хоросан. Тя започва да вибрира и да дрънчи като огромен камертон. Оглеждам се да намеря мръсното тефтерче и остатъка от молив, които извадих от джоба на гащеризона. Прелиствам, за да открия някоя празна страница и да направя списък с покупките. Пълно е с някакви цифри, свързани със стари строителни обекти, но една от страниците привлича вниманието ми. На нея има грубо нарисувана скица на гола жена и колкото и да е бил бездарен художникът, забелязвам един отличителен детайл.

Косата на жената е пъхната зад ухото й.

Първата ми мисъл е, че е Матилде и че съм попаднал на още едно потвърждение кой е бащата на Мишел. След това оглеждам рисунката внимателно и вече не съм така сигурен. На лицето на жената има точка, която би могла да се вземе за трапчинка, а и си спомням, че съм виждал как Гретхен от време на време пъха кичур коса зад ухото си, несъзнателно имитирайки сестра си. Но рисунката е толкова примитивна, че е невъзможно да се разбере коя е жената на нея. Ако изобщо е някоя конкретна жена, доколкото мога да преценя, може и да е просто някаква случайна драсканица.

Чувам шум отвън и виновно затварям тефтерчето. Оказва се, че е Жорж. Старият мъж прекосява далечния край на двора с по една дрънкаща кофа във всяка ръка. Успокоявам се и се усмихвам мрачно на реакцията си. Това да ти е за урок. Отварям на друга страница и започвам да записвам какво трябва да купя.

След като привършвам, отново отивам в къщата. Вратата е отворена и Матилде е заета с разфасоването на един одран заек. Купата с току-що набрания зелен фасул е до нея, а тя се опитва да отдели крака на заека от ставата, като го реже с нож и го извива.

— Готов съм да отидем за цимента — казвам аз.

Откъм другата част на кухнята, която остава скрита зад вратата, се чува сумтене.

— Време беше. Достатъчно дълго се мота.

Не бях разбрал, че Арно е там. Отварям вратата по-широко, за да мога да го видя. Седнал е до издрасканата кухненска маса, а пред него има голяма чаша кафе, държи на коляното си Мишел, който гризе коричка хляб.

— Къщата е голяма — отговарям аз, не знам защо думите му ме обиждат.

— Не е чак толкова голяма. Чудя се какво правиш горе на скелето по цял ден.

— Ами, как да ти кажа. Пека се на слънце, чета, гледам телевизия.

— Няма да се учудя. Определено не си свършил много работа.

Никой от двама ни не влага особен хъс в спора. Размяната на такива реплики между нас се е превърнала в ежедневие. Което изобщо не означава, че изпитваме симпатия един към друг.

Арно дава на Мишел една коричка, която преди това е потопил в кафето си.

— Не трябва да яде подобни неща — казва Матилде.

Баща й се смее, когато внукът му натъпква подгизналия хляб в устата си.

— Харесва му. Той сам знае кое е най-добро за него.

— Още е малък.

Арно потапя втора коричка в чашата си.

— Хайде, стига, това е само кафе.

— Не искам…

Арно удря силно с длан по масата.

— Глуха ли си?

Мишел подскача от вика му и сбръчква лице. Арно хвърля последен гневен поглед към Матилде.

— Виж сега какво направи!

Започва да подхвърля детето нагоре-надолу върху коляното си.

— Шшшт, тихо, ти си мъж. Ето, виж, тук има още.

В момента, в който се обръща към внука си, гласът и изражението на лицето му омекват. Мишел грабва натопеното парче хляб и го размазва около устата си. Матилде мълчаливо довършва разфасоването на заека. Твърдата извивка на гърба и червените петна, избили по врата й, са единствената проява на протест.

Една врата в задната част на кухнята се отваря и Гретхен влиза вътре. Усмихва се, когато ме вижда, и това е напълно достатъчно да развали настроението на Арно.

— На какво се хилиш? — пита той грубо, докато тя се мотае из кухнята.

— На нищо.

— На мен не ми прилича на нищо.

— Не мога ли да се усмихвам, когато поискам?

— Зависи на какво.

Острият му подозрителен поглед се премества от по-малката му дъщеря към мен. Има огромна разлика между заяждането преди малко и истинската неприязън, с която ме гледа в момента. Изведнъж атмосферата в кухнята се нажежава, дори Мишел млъква и поглежда към дядо си.

След това Матилде идва и застава между нас. Прави го толкова небрежно, че би могло да се приеме за случайност.

— Изчакай ме до микробуса, докато донеса ключа — казва тя.

Никак не съжалявам, когато тръгвам. Затварям вратата след себе си, но изминавам едва няколко крачки и чувам приглушен звук от счупени чинии, последван от пронизителния писък на Мишел. Тръгвам през двора към микробуса.

Един обикновен ден в семейство Арно.

Лицето на Матилде не изразява никакви чувства, когато се задава откъм къщата. Доближава до мен и ми подава връзка ключове.

— Големият ключ е за катинара на портата. Затвори го след себе си.

— Ти няма ли да дойдеш?

— Не.

Обикновено безизразното й лице този път изглежда напрегнато.

— Можеш ли да караш?

— Да, но…

Не очаквах подобно нещо. Никак не ми се искаше да ходя в града, но си представях, че поне Матилде ще дойде с мен.

— Не знам къде да отида.

— Магазинът за строителни материали е недалеч от бензиностанцията, от която си купи цигари. Карай все направо, докато стигнеш до градския площад. След това веднага завий надясно.

Продължава да държи ключовете. Вземам ги неохотно, все още се мъча да измисля нещо.

— Ами кракът ми?

— Педалите са доста меки. Би трябвало да се справиш без проблеми.

Отваря портфейл, който много прилича на мъжки, и вади от него няколко банкноти.

— Това трябва да ти стигне за цимент и за каквото друго ти е необходимо. Иска ми се да мога да ти дам аванс от заплатата, но баща ми…

— Няма нищо.

Още съм твърде слисан от развитието на нещата и в момента парите изобщо не ме интересуват. Матилде очевидно също се чувства неудобно. Обръща се и подпъхва коса зад ухото си. Сещам се за рисунката, но това трае само миг. Имам да се тревожа за много по-належащи неща от личния живот на Матилде.

Макар че все още е рано, въздухът в микробуса е горещ и застоял. Подпирам бастуна на съседната седалка, след това се вмъквам зад волана и се опитвам да натисна педала с превързания си крак. Всичко би трябвало да е наред, стига само да не закача импровизираната си обувка. Закопчавам предпазния колан и в съзнанието ми преминава бегъл спомен, но в момента съм прекалено зает с настоящето, за да се занимавам с него. Минава още известно време, през което проверявам светлините и намествам седалката, след това е крайно време да призная, че само отлагам.

Завъртам ключа.

Моторът пали от третия опит, трака и реве, докато натискам педала на съединителя, за да не загасне. Едва когато ръмженето става ритмично, свалям прозореца и подкарвам по пътя. Скоростите заяждат, когато ги сменям. Превключвам на втора и микробусът започва да подскача по неравните коловози на черния път. Стигам до портата и минавам през цялата дълга процедура — отварям я, изкарвам микробуса на шосето и след това се връщам, за да заключа катинара след себе си. Качвам се обратно в микробуса, моторът му работи, докато оглеждам пътя пред мен. Хайде да тръгваме, казвам си.

По пътя има още няколко коли, но далеч не са много. На старото рено хич не му се иска да се откаже от втората скорост. Двигателят реве, когато с удар превключвам на трета, а малко по-късно и на четвърта. Пета скорост няма, но веднъж свикнал с тази идея, старият микробус продължава да се движи безпроблемно. Карам все направо по сивата ивица на асфалта, насочил съм се към трептящата мараня, която изчезва в момента, в който я доближа. Вече не разбирам защо толкова съм се притеснявал. Отпускам се на седалката, започва да ми става приятно.

През слънчевите ми очила изгорелите от жегата поля изглеждат синкави, а небето е добило невероятен сапфирен оттенък. Облягам лакът на отворения прозорец, приятно ми е вятърът да ме удря в лицето, докато житните поля профучават край мен, но в един момент осъзнавам, че се движа прекалено бързо. Намалявам скоростта с неохота, последното, от което се нуждая в момента, е да ме спрат за превишена скорост.

Част от напрежението ми се връща, когато наближавам бензиностанцията, на която спряхме с Матилде. Но отвън няма никой и аз преминавам бързо покрай нея. Имайки предвид очевидната вражда между баща й и съседите, не мога да я обвиня, че не иска да дойде в града. Макар че, като навлизам в него, виждам, че това едва ли може да се нарече град. Не е много по-голям от село. Минавам покрай няколко къщи и магазини, чиито витрини са направо на тесния тротоар, и след малко се озовавам на централния площад. Той е малък, но доста приятен, има дървета, които хвърлят сянка, както и един фонтан пред игрище за петанк, на което двама възрастни мъже вече хвърлят металните топки към малкото дървено топче.

Откривам магазина за строителни материали лесно. Откритият му двор се намира в една странична уличка, но се вижда добре от главния път. Паркирам микробуса до купчините пясък, тухли и дървен материал, струпани пред приличащата на хангар сграда с ламаринен покрив, и влизам вътре. Палетите с цимент и гипс са складирани на високо край стените. Купувам всичко, което ми е необходимо, и след това несръчно започвам да го товаря в задната част на микробуса. Никак не е лесно, защото не мога да използвам бастуна, а никой от работещите в магазина не бърза да ми се притече на помощ. Но това не ми пречи. Предишното безпокойство вече е изчезнало. На негово място се е настанила известна самоувереност, породена не на последно място от чувството на облекчение. Докато карам обратно към градския площад, усещам, че не ми се иска да се връщам във фермата толкова бързо. Виждам пред себе си място за паркиране и тогава ми хрумва, че не е необходимо да го правя.

Спирам, без много-много да му мисля.

Градчето се е посъбудило, докато купувах строителните материали. Сядам в едно от кафенетата около площада и се наслаждавам на усещането за свобода. Закачам бастуна на ръба на металната маса и тя започва леко да се клати по неравните плочи на тротоара. След няколко минути идва келнер с бележник в ръка.

— Кафе и кроасан.

Облягам се назад, нямам нищо против да почакам. Улицата все още е мокра след сутрешното миене. Водата се стича на капки по алуминиевите крака на столовете. Във въздуха се долавя свежестта на ранната утрин, знам, че след час от нея няма да има и помен. Доволен, че съм уловил момента, поглеждам към тесния път, който разделя магазините от градския площад. Пищно украсеният фонтан е най-голямата забележителност тук и подсказва за богатството на града от предвоенните години. Шумът от ударите на металните топки, който достига до мен откъм игрището за петанк, заглушава шума от двигателя на някой случайно минал мотор или кола. Към двамата възрастни играчи се е присъединил и трети, също толкова грохнал като тях, но засега само наблюдава. И тримата носят на главите си каскети или барети и са облекли пуловери без ръкави, въпреки предстоящата жега. Смеят се и пушат, възкликват при всеки несполучлив удар и се тупат по гърбовете при успех.

Един от тях забелязва, че ги гледам, и фамилиарно вдига ръка за поздрав. Кимвам в отговор, колкото и да е странно, става ми приятно от този приятелски жест.

Седмици наред закуската ми се състоеше единствено от яйца, затова сега кроасанът ми се вижда много вкусен. Кафето е гъсто и тъмно, с малко кафява пяна отгоре. Храня се съвсем бавно, докато в чинията остават само трохи. Отпускам се назад с въздишка, поръчвам си още едно кафе и паля цигара.

Двама млади мъже минават покрай мен, докато пуша. И двамата са около двайсетгодишни, с дънки и маратонки на краката. Не им обръщам никакво внимание, докато не усещам, че е единият от тях е вторачил поглед в мен. Обръща се, когато вдигам поглед, но неприятното чувство нараства, защото забелязвам, че отново гледат към мен, докато завиват покрай площада.

Казвам си, че не е станало нищо особено. Просто съм непознато лице в малък град, а и червената коса веднага издава, че съм чужденец. Но това разваля настроението ми и когато виждам наблизо да паркира жълт фолксваген костенурка, решавам, че повече не ми се стои в това кафене. Оставям парите в чинията и отивам в магазина за цигари отсреща, за да попълня запасите си. Наблизо има пекарна и когато излизам на улицата, ароматът на прясно изпечени кроасани е толкова силен, че не мога да му устоя. Зад тезгяха, отделен с високо стъкло, стои едра жена с леко кривогледи очи. Но когато обслужва една възрастна клиентка и се обръща към мен, усмивката й е топла като току-що изпечен хляб.

— Шест кроасана, моля.

Тя взема кифличките с форма на полумесец от тавата зад гърба си и ги подрежда в хартиен плик. Плащам за тях от собствените си пари. Предполагам, че Матилде и Гретхен ще оценят промяната, сигурно и на тях яйцата са им омръзнали не по-малко, отколкото на мен. Арно може и сам да си купи кроасани.

— Говорите като чужденец — казва жената и ми подава рестото.

Започва да ми става неприятно, макар че коментарът й е съвсем безобиден.

— Англичанин съм.

— Някъде наблизо ли сте отседнали?

— Само минавам оттук — отговарям и излизам, преди да успее да ми зададе следващ въпрос.

Време е да си ходя. Минавам напряко през площада, за да стигна до паркирания микробус. Сега и тримата възрастни мъже играят на петанк, държат сребристите топки с обратен захват и ги хвърлят, извивайки китки от долу нагоре. Земята е суха и топките почти не се търкалят по песъчливата почва. Един от играчите, новодошлият, успява да удари друга топка и да я измести встрани от дървеното топче. Следват смях и възражения. Наблюдавам ги и изобщо не чувам стъпките зад гърба ми, докато някой не извиква:

— Ей, чакай малко!

Обръщам се. Трима мъже прекосяват площада и се запътват към мен. Двама от тях са същите, които преди малко минаха край масата ми. Третият също ми е познат и стомахът ми се свива, когато се сещам кой е.

Онзи нахаканият от бара до бензиностанцията.

Устоявам на изкушението да погледна към микробуса, знам, че няма да мога да стигна до него навреме. Стискам по-силно бастуна и спирам до фонтана. Ледени пръски вода гъделичкат тила ми, тримата застават пред мен, нахаканият е една крачка пред останалите.

— Какво става? Все още ли си при Арно?

Кимвам мълчаливо. Сега си спомням името му — Дидие. Усмихва се, но това е усмивка на убиец. Изглежда на двайсет и една-две години, мускулест, облечен в изцапани с масло дънки и фланелка. Струва ми се, че протритите му работни ботуши имат стоманени върхове.

— И какво те води в града?

— Трябваше да купя някои неща.

— Задачки, а?

Усещам, че ме преценява — не е ясно колко е силен, но кракът му е зле. Освен това е самичък. Посочва към плика от пекарната.

— Какво има там?

— Кроасани.

— Дъщерите на Арно се продават евтино, а? — ухилва се той. — Макар че на мен Гретхен винаги ми се пуска безплатно.

Другите двама започват да се смеят. Искам да се обърна и да си тръгна, но Дидие препречва пътя ми.

— Какво ти е, май не носиш на майтап?

— Имам работа.

— При Арно ли? — вече не се усмихва. — Каква работа? Чистиш лайната на свинете? Или си прекалено зает да чукаш дъщерите му?

Един от другите започва да квичи като прасе. Поглеждам зад тях, градският площад е абсолютно празен. Няма никой, освен възрастните играчи на петанк. Изведнъж слънчевата светлина ми се струва прекалено ярка. Падащата във фонтана вода е кристалночиста, капките й светят на слънцето.

— Какво ти е? Да не би някое прасе да ти е отхапало езика? — озъбва се Дидие. — Кажи на Арно, ако му трябва нещо, да дойде да си го вземе сам, вместо да изпраща шибания си английски слуга. Кажи му, че е долен страхливец. Да не би да мисли, че е на сигурно зад бодливата тел?

— Аз не…

— Затваряй си мръсната уста!

Грабва плика с кроасаните от ръката ми и го хвърля във водата. Стискам бастуна по-силно, защото в това време другите двама пристъпват към мен отстрани и ме притискат към фонтана. Най-после играчите на петанк ни забелязват. „Ей, Ей! Какво става там?“ — провикват се възрастните мъже, но никой не им обръща внимание.

— Познавам те, Дидие Маршан, знам кой си! — крещи единият от старците, а другият се отдалечава с бърза стъпка.

— Майната ти! — отвръща Дидие, без да го погледне.

До този момент се е нахъсвал, готвел се е да ме удари. Изведнъж замахва, изпъва ръката си, свита в юмрук, и спира в последната секунда. Всички се разсмиват, когато отстъпвам назад и краката ми опират в ръба на фонтана. Инстинктивно вдигам бастуна, но ръцете ми са тежки и непохватни.

— Значи така? — възкликва Дидие. — Ще ме удариш с това? Хайде, давай!

Не вярва, че наистина ще посмея да го направя, и за секунда шансът е на моя страна. Краят на бастуна е дебел и в него има тежест, мога да си представя какво ще стане, ако срещне главата му. Отново чувам чупенето на кости, когато Жорж вдигна чука и го стовари върху черепа на прасето, чувам и тежкото тупване на туловището на пода. За момент отново съм в тъмната уличка, виждам черната лепкава кръв на светлината на уличната лампа. Това ме разколебава, но Дидие няма подобен проблем.

Удря ме право в лицето.

Пред очите ми се появяват светлини. Залитам настрани и размахвам бастуна слепешком. Някой го избива от ръката ми. Той се изтърколва шумно на земята. Нещо ме удря в корема и оставам без дъх. Свивам се на две, вдигам ръце в напразен опит да предпазя главата си.

— Какво става тук?

Гласът е дълбок и властен. Поглеждам задъхано нагоре и виждам, че някой избутва нападателите ми встрани. Все още превит на две, единственото, което различавам, е гащеризон с презрамки и престилка отпред. Вдигам глава и виждам мускулестия мъж от бара до бензиностанцията, онзи, когото Матилде нарече Жан-Клод. Зад него е играчът на петанк, който преди малко си тръгна забързано, той едва си поема въздух и стои доста зад новодошлия, който се е изправил пред тримата младежи.

— Попитах какво става тук.

Дидие отговаря мрачно:

— Нищо.

— Значи това е нищо, така ли? А дали Филип знае, че един от механиците му се е скатал от работа и прави „нищо“ на градския площад?

— Не се намесвай, Жан-Клод.

— Защо? За да можете вие, глупаци такива, да пребиете някого в центъра на града?

— Не е твоя работа.

— Не е моя работа ли? Чия работа е тогава? Твоя?

— Той работи за Арно. Няма право да идва тук.

— А ти имаш, така ли?

Брадясалото лице на мъжа става все по-мрачно.

— Добре — продължава той, — щом толкова искате да набиете някого, можете да започнете с мен.

— Жан-Клод…

— Какво чакате?

Той разперва ръце, изглежда толкова здрав, сякаш може да прекърши и тримата едновременно.

— Хайде, смелчаци, чакам ви!

Дидие свежда поглед към краката си.

— Какво, отказвате ли се? Май вече не ви е до бой? — Мъжът поклаща глава с отвращение. — Хайде, разкарайте се!

Те не помръдват от местата си.

— Казах ви да се махате оттук!

Тримата неохотно си тръгват. Дидие спира и насочва пръст към мен.

— Още не съм свършил с теб.

Мъжът ги гледа известно време как се отдалечават и след това се обръща към мен:

— Добре ли си?

Кимвам, но трябва да се облегна на фонтана, за да прикрия треперенето си. Бузата ми гори от удара на Дидие и стомахът ме свива, но нищо сериозно.

Вдигам ръка за поздрав към възрастния играч на петанк, който отново се връща към играта, вземам бастуна от земята и се изправям, за да застана пред човека, който току-що ме спаси. Разбирам защо нападателите ми се оттеглиха. Мъжът не е особено висок, но е здрав като скала, а големите му ръце са покрити с толкова много мазоли, че сякаш е невъзможно да прокървят.

— Благодаря — казвам аз.

— За нищо. Аз би трябвало да ти се извиня — отговаря той и поклаща глава с отвращение. — Дидие ми е братовчед. Когато той прецака нещо, винаги се отразява на цялото семейство.

— Въпреки това оценявам жеста.

Вдигам мокрия плик с кроасаните от фонтана. Водата се стича от подгизналите сладкиши, докато ги изхвърлям в кошчето за боклук.

— Какъв му е проблемът с Арно?

Едрият мъж поглежда към гащеризона ми. Струва ми се, че полага усилие да не го прави.

— По къщата ли работиш?

Кимвам.

— Дойдох за строителни материали.

Забелязах, че отбягва въпроса ми. За пръв път ми хрумва, че ако съм прав и това е бащата на Мишел, ще означава, че сега върша неговата работа. Но следващите му думи изключват тази възможност.

— Трябва да съм те изпуснал. Аз съм управителят на магазина за строителни материали.

Погледът му отново се спира върху гащеризона, който съм облякъл.

— Как се озова при Арно?

— Пътувах на стоп и нараних крака си в тяхната гора. Матилде го закърпи.

— Май преди каза, че си стъпил на пирон?

Сега е мой ред да отбягна въпроса му. Не искам да го лъжа, но и не искам да предизвиквам още неприятности.

— Защо всички толкова мразят Арно? Какво е направил? — питам аз.

Лицето на Жан-Клод добива мрачно изражение.

— Нищо, което да те засяга.

— Дидие не мисли така.

— Дидие е глупак. Но ако искаш съвета ми, стой далеч от този град. Или по-добре си намери работа някъде другаде.

— Защо? Хайде, не ме оставяй да гадая — казвам аз, но той понечва да си тръгне.

Виждам как в продължение на секунда-две се раздира от колебания. Търка брадата си, очевидно обмисля нещо. След това поклаща глава, жестът е насочен повече към самия него, отколкото към мен.

— Кажи на Матилде, че Жан-Клод пита как е племенникът му.

Тръгва си от площада и ме оставя сам до фонтана.

11

Под лъчите на палещото слънце засъхващият хоросан мирише като прясно изпечен хляб. Забърквам пясъка и цимента в едно метално корито, след това занасям пълната кофа горе на скелето. Поставям малко от сместа върху една квадратна дъска, широка около трийсет сантиметра, която намерих в килера, и после с помощта на мистрията попълвам празнините около камъните.

Фугирането на стената става бавно, но колкото и да е странно, ми действа успокояващо. Има нещо много приятно в мекото свистене, което мистрията издава, когато прокарвам плоския й край по мокрия хоросан, за да го изравня. Ремонтирам стената метър по метър. Поставям обратно всеки разхлабен камък, когато стигна до него, първо го вкарвам на мястото му и после го зазиждам отстрани, така че да не се различава от останалите. В дните след посещението ми в града горната част на къщата започва да придобива все по-цялостен и завършен вид, вече не прилича на развалина, готова да рухне. Всяка вечер, когато приключа работа, вдигам поглед нагоре и изпитвам удовлетворение от постигнатото. Отдавна не съм вършил нищо съзидателно.

Всъщност отдавна не съм вършил нищо, с което да се гордея.

Довършвам хоросана, вземам кофата и я занасям в килера, за да я напълня отново. Следобедното слънце грее ослепително, безумната жега изсветлява до бяло-синьото на небето. В такива моменти ми е невъзможно да си представя как би изглеждало това място през зимата, когато всичко е кафяво или покрито със скреж. Но знам, че и това ще стане, няма как.

Малкото останал хоросан в поцинкованото корито се е втвърдил. Изчиствам го и го изхвърлям на купчината пред килера, след това решавам, че съм заслужил малко почивка, преди да забъркам следващата порция. Сядам в сянката на плевнята и паля цигара. Оттук се вижда още колко много работа ме чака.

Това ми действа някак успокояващо. Дръпвам още веднъж от цигарата и продължавам да мисля за работата.

— Не ти плащам, за да си седиш на задника.

Арно се е появил иззад ъгъла на плевнята. Продължавам бавно да пуша цигарата си.

— Все още нищо не си ми платил.

— Три хранения на ден и покрив над главата нищо ли е? Ще получиш останалото, когато си го заслужиш.

Той присвива очи й поглежда към къщата. Завършената част ми изглежда по-малка, отколкото беше само преди минута.

— Май не си свършил много работа.

— Искам да го направя както трябва.

— Както трябва ли? Това е стена, не е Венера Милоска.

На върха на езика ми е да му кажа да отиде в града и да си потърси някой друг да го направи, но спирам в последния момент. Макар че не сме разговаряли за случилото с Дидие и приятелите му, съм сигурен, че е научил от Матилде или от Гретхен. Матилде ме попита откъде е синината, която ударът на Дидие остави на лицето ми. Както можеше да се очаква, не направи никакъв коментар, въпреки че съобщението, което й предадох от Жан-Клод, явно я разтресе силно. Също толкова очаквано Гретхен изпадна във възторг като разбра, че съм участвал в сбиване, особено след като научи с кого е било.

— Какво каза Дидие? Спомена ли нещо за мен?

— Не съвсем — Нямаше да е толкова доволна, ако знаеше с какво се е похвалил. — Кой е той, някое старо гадже ли?

— А, не. Просто излизам с него от време на време — високомерно бе свила рамена тя. — Не съм го виждала от доста отдавна. Най-вероятно ревнува. Затова се е сбил с теб.

Съмнявах се, но започнах да се досещам защо портата беше отключена, когато дойдох във фермата първия път. Сигурно не й беше лесно да се среща с местните момчета при непрекъснатия контрол на Арно. И много се съмнявах, че баща й ще реагира добре, ако разбере какво става.

— Останах с впечатлението, че причината е баща ти. Какво е направил, че е ядосал толкова всички?

— Татко не е направил нищо. Те са виновни — беше отвърнала тя и отново се беше нацупила.

Оттогава не сме говорили за инцидента. Ако не беше новата синина на лицето ми, щеше да е все едно не се е случило нищо. Вече бях разбрал, че фермата има свой начин да попива събитията, да ги поглъща така, както водата поглъща камъните, които хвърлям в езерото. По повърхността се появяват няколко вълнички и после изчезват.

Арно оглежда стената още известно време, след това се обръща към мен.

— Това може да почака още малко. Ела.

— Къде?

Но той вече се е отдалечил. Оставам на мястото си още няколко секунди, след това се предавам и тръгвам след него. Прекосява двора, отива в конюшнята и изчезва зад трактора, който се намира в едно от огражденията. Докато успея да се промъкна покрай трактора и да стигна до него, той вече взема нещо от задната стена.

— Това тук може ли изобщо да се движи? — питам аз и разтривам лакътя си, който съм одрал в ламарината на трактора.

Гласът му идва откъм задната страна на конюшнята.

— Не и откакто някой сложи захар в резервоара.

— Кой?

— Не си е оставил визитката.

Сещам се за Дидие и се питам дали това е причината Арно да постави капани.

— Не можеш ли да го източиш докрай?

Арно се появява. Носи нещо в ръка, но е прекалено тъмно, за да видя какво е.

— Разбираш ли от двигатели?

— Не съвсем.

— Тогава не задавай глупави въпроси.

Приближава и тогава виждам, че носи моторна резачка. Тя е обемиста и изцапана с масло, от дългото й острие стърчат счупени зъби. Правя крачка назад, но се оказва, че той се е насочил към една туба с бензин. Отваря капачката на резервоара на резачката и го пълни.

— Какво ще правиш с това? — питам аз, около нас въздухът натежава от миризма на бензин.

— Трябва да се запасим с дърва за огрев.

— Сега, през лятото?

— На мокрите дърва им трябва доста време, за да изсъхнат.

От мястото си в конюшнята хвърлям поглед към къщата.

— Ами стената?

— Пак ще си е там, когато се върнеш — заявява той, долина масло от друга туба, затваря капачката и вдига резачката с една ръка. — Вземи количката.

До работния тезгях стои ръчна количка. Изкарвам я непохватно покрай трактора и я поставям пред Арно, който най-безцеремонно стоварва моторната резачка в нея. Имам лошо предчувствие какво ще последва и Арно, разбира се, не ме разочарова.

— Докарай я след мен.

С тези думи той излиза от конюшнята, очаквайки да го последвам. Оставям бастуна в количката и хващам дръжките. Повдигам я и в същия момент тежката резачка се накланя на една страна, губя равновесие и за малко всичко да се обърне. Пускам бързо количката на земята и премествам резачката точно в центъра на количката. След това куцукайки я подкарвам след Арно.

През цялото време той върви пред мен, минава през двора на къщата, покрай лозите и навлиза в гората. Успявам да го настигна едва когато е до едно почти разчистено пространство в близост до статуите, където малките пънове стърчат между по-големите дънери и приличат на счупени зъби. Приближава до едно дърво, като разтрива долната част на гърба си, а в това време аз оставям количката на земята.

— Тук — казва той и плясва дървото. — Ето това.

Дървото е млада бяла бреза, която е успяла да порасне сред доста по-големите кестенови дървета. Гледам неразбиращо към Арно, който вади лулата от джоба си и започва да я пълни.

— Какво очакваш да направя?

— Да я отсечеш, какво друго?

— Искаш аз да я отсека?

— Не те доведох тук, за да ме гледаш как работя. Какъв е проблемът? Само не ми казвай, че никога преди това не си хващал резачка.

— Ами да. Тоест — не съм.

— Значи сега ще се научиш. Запомни само, че трябва да използваш цялата дължина на острието. Ако закачиш нещо с края му, то ще се обърне и ще те нареже на парчета — заявява той със самодоволна усмивка. — Ако си въобразяваш, че онова, което ти се случи с капанчето беше неприятно, това тук изобщо няма да ти хареса.

Вкопчвам се в първото извинение, което ми хрумва.

— Не сме ли прекалено близо до статуите?

— Досега нито едно дърво не ги е ударило. И сега няма да се случи, ако си свършиш работата както трябва — казва той и подритва стеблото на дървото на около четиридесет и пет сантиметра от земята. — Режи някъде тук. Направи два разреза под формата на V. Обаче не режи наведнъж, защото в такъв случай само Господ знае накъде ще падне.

Арно отива и сяда на един пън. Резачката стои на земята между нас и чака. Хвърлям поглед към бастуна в количката. Ако щях да ползвам болния си крак като извинение, трябваше да го направя, преди да добутам количката дотук, Арно прави нервен жест с ръка:

— Хайде, какво чакаш? Няма да те ухапе.

Изобщо не искам да доближавам резачката, но гордостта не ми позволява да откажа. Навеждам се и я вдигам. Тя е тежка, мазна и изцапана с моторно масло. Държа я предпазливо, едва ли не очаквам сама да заработи. От нея виси нещо, предполагам, че е шнурът за запалване. Усещам погледа на Арно върху себе си, стягам се и дръпвам. Нищо не се случва.

— Пробвай първо да я включиш — казва Арно, очевидно всичко това му доставя удоволствие.

От едната страна на резачката има ключ. Щраквам го и след това отново хващам шнура. Този път, когато го дръпвам, моторът се закашля, но след това угасва.

— Сигурен ли си, че това нещо работи? — питам аз.

— Работи.

Хващам здраво шнура и го дърпам с все сила. Моторът се запалва, резачката се разтриса и след това започва да реве равномерно.

Шумът е направо оглушителен. Резачката се тресе в ръцете ми и острието шумно се върти, докато се доближавам до дървото. Стволът е строен, на фона на сребристата му кора нежните листа приличат на полупрозрачни зелени монети. Насочвам резачката към мястото, което Арно ми показа, но не мога да се накарам да режа.

— Хайде, започвай! — крещи Арно насред шумотевицата.

Заставам така, че да пазя равновесие, без да натоварвам прекалено наранения си крак, поемам дълбоко въздух и допирам острието на резачката до дървото.

Звукът, който се чува, прилича на писък. Разхвърчат се парченца бяло дърво и кора и аз инстинктивно се отдръпвам. Шумът утихва до равномерно ръмжене. Представям си усмивката на Арно и отново допирам триона до дървото.

Резачката се тресе, докато навлиза в ствола. Натискам с цялата си тежест и притварям очи, защото срещу мен започват да хвърчат трески от дървото. Правя прорез с наклон надолу, докато достигам три четвърти от дебелината на стеблото, след това започвам да правя втори прорез, отново под ъгъл, така че двата да се срещнат. Не ми отнема много време. Избутвам дървесината и правя прореза още по-дълбок. Не знам дали работя както трябва, но нямам никакво намерение да питам Арно. Преминавам към поредния прорез нагоре, когато дървото започва да скърца и да се накланя на една страна.

Отдръпвам се бързо назад. Скърцането става още по-силно, след това бялата бреза се олюлява и пада, като отскача веднъж, преди да се стовари върху пречупените си клони. Както Арно бе предположил, дървото пада далече от статуите. Колкото и да не ми се иска, съм впечатлен.

Той прави жест към ключа на резачката. Завъртам го, острието започва да се върти по-бавно, ревът намалява и накрая спира съвсем.

— Ето, видя ли — подхилва се Арно. — Не беше чак толкова страшно, нали?

Окастрям клоните на дървото и след това се залавям да нарежа ствола му на малки парчета. Съвсем скоро поляната заприличва на дъскорезница, парченца бяло дърво са разпръснати наоколо като конфети. Докато аз се занимавам с дънера, Арно събира окастрените клони на едно място и ги подрежда горе-долу по големина, така че всички, освен най-малките да бъдат използвани за подпалки.

Работата е тежка и изморителна. Скоро се събличам до кръста, свалям горната част на гащеризона и връзвам ръкавите му на кръста си. Дори Арно е принуден да поразкопчае ризата си, под отворената яка се вижда тялото му, по него няма никакви косми, на фона на загорялото му от слънцето лице, гърдите му изглеждат белезникави като мляко. От Арно се носи тежък дъх на пот. Комуникацията между нас се осъществява единствено с жестове и знаци. Воят на резачката изпълва гората, докато постепенно разчленяваме дървото.

Накрая всичко приключва. Щраквам ключа на резачката и загасям мотора. Той се закашля и млъква.

Неочакваната тишина пада тежко върху дърветата. Оставям резачката на земята. В притихналия въздух всеки шум звучи много по-силно.

— Хайде да си починем — казва Арно.

Строполявам се на земята и облягам гръб на постамента на една от статуите. Кожата ми е изцапана с масло и по нея са полепнали парченца дърво. Арно прави болезнена гримаса, когато се настанява на същия пън, на който седеше и преди.

— Какво му е на гърба ти? — питам аз.

— Паднах по едни стълби — отговаря той и се усмихва вяло. — Също като теб.

Надявам се, че те е заболяло, мисля си аз и се протягам към цигарите. Той изтръсква лулата си и започва да я пълни, докато аз все още търся запалка. Трудно ми е да стигна до джобовете си, защото съм свалил горната част на гащеризона.

— Огънче?

Арно ми подхвърля кутия кибрит. Хващам я изненадано.

— Благодаря.

Паля цигарата, дръпвам с удоволствие, за да усетя никотина, и мускулите ми започват бавно да се отпускат. Чувам слабия шум, който устните на Арно издават, когато подръпва от лулата, както и лекото изсвирване на въздуха през чашката й. Първата птица надава предпазлив вик. Постепенно животът в гората се връща към обичайния си ритъм. Дръпвам бавно от цигарата и отпускам глава назад.

Чувам, че Арно започва да се хили.

— Какво има? — питам.

— Възхищавам се на избора ти на облегалка.

Обръщам се и установявам, че зад гърба ми се намира статуята на Пан. Облегнал съм глава право на слабините на езическия бог.

Отново се облягам.

— Щом той не възразява, и аз нямам нищо против.

Арно изсумтява, но изглежда, всичко това го забавлява. Вади лулата от устата си и с чевръсто движение тупва чашката й в подметката си, за да я изпразни. Стъпква пепелта в земята, но не прибира лулата.

— Колко мислиш, че струват? — пита той неочаквано.

За момент решавам, че ми говори за дървата, но после ми става ясно, че има предвид статуите.

— Нямам представа.

— Така ли? Ти си толкова умен, мислех, че знаеш всичко.

— Не и когато става въпрос за крадени статуи.

Арно вади джобно ножче с късо острие и започва да чегърта чашката на лулата.

— Кой ти каза, че са крадени?

— Нямаше да ги криеш тук, ако не бяха — нямам намерение да му казвам, че е била Гретхен. — Защо не ги продаде?

— А ти защо не си гледаш работата?

Продължава да стърже лулата, но след малко оставя и нея, и ножчето, без да е довършил.

— Не е толкаво просто. Трябва да внимаваш към кого ще се обърнеш.

Много да внимаваш, мисля си аз. Ако се съди по тревата, която е поникнала около тях, сигурно са престояли тук доста дълго време.

— Ако не си имал сигурни купувачи, защо си докарал толкова много статуи?

— Имах един… бизнес партньор. Той ми казва, че познава търговец, който ще ме отърве от тях.

Загасям цигарата си.

— И какво стана?

Арно свива устни в горчива усмивка.

— Разочарова ме. Предаде доверието ми.

Гретхен беше използвала почти същата фраза, когато говореше за бащата на Мишел. Готов съм да се обзаложа, че той и този „бизнес партньор“ са един и същи човек, мъжът, чийто мръсен гащеризон съм облякъл в момента. По един или друг начин, безименният брат на Жан-Клод е оставил пълна бъркотия след себе си. Нищо чудно, че изобщо не искат да говорят за него.

— Защо просто не се отървеш от тях? — питам аз.

— Опитай се ти да ги повдигнеш, ако можеш — изсумтява той.

— Все пак си успял да ги докараш тук по някакъв начин.

— Имахме подемна техника.

— Искаш да кажеш, че твоят партньор е имал.

Арно кимва ядосано. Отново поглежда лулата си.

— Мислех, че ти може да имаш някакви идеи. Или контакти.

— Какви контакти?

— Такива, които не биха задавали въпроси откъде идват статуите. Сигурно има много богати английски копелета, които биха платили за подобни неща.

Поглежда ме и в очите му лумва лукаво пламъче.

— И за теб ще има нещичко.

— Съжалявам, но не познавам такива хора.

Намръщва се още по-силно.

— Трябваше да се досетя, че от теб няма да има никаква полза.

— Този бизнес партньор — не мога да се сдържа да не попитам, — той ли ти предложи и да произвеждаш вино?

Погледът на Арно е красноречив отговор. Той затваря шумно ножчето, пъхва го в джоба си и тежко се изправя на крака.

— Можеш да започнеш да пренасяш дървата.

— Сам? Как?

Поглеждам купчината нарязани дърва. Беше ми трудно да докарам количката дотук, когато в нея беше само моторната резачка.

Арно ми се усмихва мрачно.

— Такъв умник като теб все ще успее да измисли нещо.

* * *

Вече се свечерява, когато донасям до къщата и последните нарязани дърва. Правя курс след курс с количката, куцукам напред-назад по черния път, докато накрая цялото тяло ме боли. Всеки път си казвам, че това са последните, които ще донеса, и че Арно може да свърши сам останалата работа. Но не искам да му доставям удоволствието да се присмива, че не мога да се справя. А и би било ужасно прахосничество да оставя бялата бреза в гората, след като веднъж съм я отсякъл, истински вандализъм.

Затова продължавам да работя, докато всички дърва са струпани под навеса в задната част на къщата. Едва когато оставям количката в конюшнята, ми идва на ум, че съм забравил бастуна си в гората. За малко да реша, че не си струва да се връщам, справях се и без него през целия следобед, а и раните на крака ми заздравяват добре. Но само като си помисля за това, започвам отново да изпитвам болка.

А и вече свикнах да има нещо, на което да се подпирам.

Свалям гащеризона и се опитвам да се измия на крана в плевнята. Водата шурти между камъните, събира се в хлътналия цимент и след това се оттича в голямата цепнатина на повърхността му. Докато се опитвам да отстраня мръсотията от себе си, си напомням да донеса малко хоросан тук и да запълня цепнатината. Дъхът ми спира от ледената вода, но дори калъпът домашен сапун не може да пробие през слоя от моторно масло и дървени стърготини.

Продължавам настойчиво да се търкам, докато кожата ми се изранява и набръчква, след това хвърлям сапуна с отвращение. Затварям крана, обличам отново мръсния гащеризон и вземам чисти дрехи от таванското помещение. След това отивам до къщата и чукам на вратата на кухнята.

Матилде отваря.

— Имам нужда от баня — казвам предпазливо.

Готов съм да получа отказ и ако Арно е там, най-вероятно ще стане точно така. Но откъм кухнята не се чува възражение. Матилде само поглежда изцапаното ми с масло тяло и отстъпва навътре.

— Влез.

В кухнята мирише на готвено. Тенджерите врат на печката, но вътре няма никой друг, освен Матилде.

— Къде са останалите?

— Баща ми е с Жорж, а Гретхен изведе Мишел на разходка. Отново му растат зъби. Банята е насам.

Минаваме през вратата в задната част на кухнята и влизаме в мрачен вестибюл, по това време на деня тук не влиза естествена светлина, а и лампата не е запалена. Стълбите са стръмни и тесни, потъмнели месингови пръчки захващат на място износения килим. Следвам я нагоре по стълбите, придържам се за боядисаните перила и свеждам очи, за да гледам стъпалата, а не краката на Матилде.

За първи път влизам в друго помещение на къщата, освен в кухнята. Чувствам се странно. Всичко вътре е старо и износено, но чисто. Стълбите водят към дълъг коридор, който се простира и в двете посоки. От двете му страни има врати, всички са затворени. Предполагам, че една от стаите вляво е празната спалня, която виждам от скелето. Но не съм сигурен точно коя е, а и няма начин да разбера какво има зад всяка врата.

Матилде върви по коридора и отваря вратата в дъното.

— Ето тук.

Банята е толкова огромна, че старата вана и умивалникът направо се губят в нея. Подът е покрит с голи дъски и само пред ваната има едно малко чердже. Помещението е светло и просторно, макар че вече е късно и слънцето се е изместило и не влиза в единствения прозорец.

— Първо трябва да пуснеш топлата вода и след това да я разредиш със студена — казва ми тя. — Тръбите не работят както трябва, ако се опиташ да пуснеш и двете едновременно. Внимавай, водата става много вряла.

Подпъхва косата зад ухото си и отбягва погледа ми.

— Ще ти трябва чиста кърпа.

— Няма нужда.

— Не е проблем.

Излиза и тихо затваря вратата след себе си. Може и да се въобразявам, но ми се струва, че в нея е настъпила едва забележима промяна, след като й предадох съобщението от Жан-Клод. Държи се леко резервирано към мен. Това не ме изненадва. Бог ми е свидетел, и аз не бих искал чужди хора да се занимават с личния ми живот. Но въпреки това съжалявам за промяната.

Ваната е метална и дълбока. Там, където крановете са капали върху олющения емайл, са останали две ръждиви следи. Завъртам крана, той изскърцва и за момент не се случва нищо, след това започва да се тресе и от него се разнася звук, който прилича на стон, изтръгнал се сякаш от сърцето на къщата. След това се появява струя вода, която изведнъж става много силна. Поставям запушалката на ваната, водата наистина е вряла, както Матилде ме предупреди.

Банята бързо се изпълва с пара. Завъртам крана и металът изгаря пръстите ми. Затварям го колкото е възможно по-бързо и пускам студената вода. Въпреки че ваната е дълбока, се налага да напълня две трети от нея, преди водата да стане поносимо топла.

Отивам да заключа вратата, не искам Арно или — не дай боже — Гретхен, да влезе. Но макар че има дупки от липсващо резе, се оказва, че вратата не може да се заключи. Не ми остава друго, освен да се надявам Матилде да не позволи да ме безпокоят. Събличам се и влизам във ваната. Горещината попива в уморените ми мускули и стави. Опирам ранения си крак встрани, за да не намокря превръзката, плъзвам се надолу и се потапям във водата до шия.

Истинско блаженство.

Започвам да се унасям, когато някой почуква на вратата. Чувам приглушения глас на Матилде.

— Донесох ти кърпа.

Сядам във ваната. По повърхността на водата се е образувала варовикова пяна и тя е станала непрозрачна.

— Можеш да влезеш.

След известно забавяне вратата се отваря. Матилде е преметнала хавлиена кърпа на едната си ръка. Без да поглежда към ваната, тя я поставя върху стария стол с извити крака, който стои до стената.

— Тук можеш ли да я стигнеш?

— Да, няма проблем.

И двамата изпитваме неудобство. Тя се обръща, за да си тръгне.

— Мислех да сваля превръзката — казвам аз. — Да измия раната.

— Добре.

Поглежда към наранения ми крак, който се поклаща извън ваната. Чакам, знам какво ще последва.

— Дай — казва тя. — Аз ще я сваля.

Матилде сяда на ръба на ваната, а аз вдигам крака си, за да може да свали превръзката. Единственият шум, който се чува, е лекото шумолене на памучната превръзка и стичащите се от време на време капки от крана. Голият ми крак е бял и слаб, изглежда ми непознат, като че ли е на чужд човек. Раните, причинени от капана, са се затворили, приличат на нацупени устни с корички върху тях. Все още изглеждат много грозно, но поне вече не са възпалени. Отдавна не вземам антибиотик и последното болкоуспокояващо хапче, което изпих, беше заради махмурлука.

Ръцете на Матилде пипат много нежно, тя се навежда над крака ми, за да огледа по-внимателно раните. Памучната й блуза се допира до пръстите на краката ми.

— Може ли конците да се махнат вече? — питам аз.

— Още не.

На мен ми изглеждат готови, но приемам преценката.

— Още колко трябва да стоят?

— Още малко. Но нощем можеш да сваляш превръзката. Хубаво е да оставяш раните да дишат.

Пускам крака си във водата, а Матилде става. Цялото ми същество усеща присъствието й до мен. Ръката ми лежи на ръба на ваната, само на сантиметри от крака й. Нито един от двама ни не поглежда към другия, но изведнъж разбирам, че и тя усеща присъствието ми по същия начин.

— Трябва да приготвя вечерята — казва, но не помръдва от мястото си.

Имам чувството, че парата ни е обгърнала и ни прикрива от останалата част на къщата като с воал. Трябва само да помръдна ръката и ще я докосна. Матилде все още е извърнала глава на другата страна, но устните й са леко разтворени, а бузите й са зачервени. Причината едва ли е само в горещината. Повдигам ръката си и като че ли между нас съществува някаква невидима връзка, защото в същия момент и Матилде реагира.

Отдръпва се.

— Утре ще ти сложа чиста превръзка — казва тя.

Хващам се за ръба на ваната и леко се надигам от водата, като че ли през цялото време съм искал да направя точно това.

— Добре. Благодаря.

Парата се завърта, смутена от отварянето и затварянето на вратата при излизането на Матилде. Нея вече я няма, но във въздуха все още усещам аромата й. Плъзвам се надолу и потапям глава под водата. Тишината на къщата се заменя с приглушено ехо от почуквания и удари. Затварям очи и си мисля, че Матилде се е върнала обратно. Представям си как се е надвесила над мен. Или може би е Гретхен.

Или Арно.

Изтласквам се нагоре, пръскайки вода. В банята все още няма никой, освен демоните на парата, които се вият и въртят в невидими течения. Решавам, че водата не е единственото, което е прегряло.

Вземам сапуна и започвам да се къпя.

Лондон

— Кой е Джулс?

Джез замръзва и чашата за кафе увисва в ръката му, преди да стигне до устните. Хвърля ми бърз поглед и я оставя обратно на масата.

— Кой Джулс?

Намираме се в кафенето до езиковата школа, която всъщност се помещава в няколко стаи над офиса на един застрахователен агент. Кафенето е малко и улицата, която минава точно под прозорците, е шумна. Но е удобно място, където можем да поприказваме преди началото на часовете, а и Джез не се интересува особено от естетика, стига закуските да са евтини.

— Джулс на Клоуи.

Опитва се да придаде на лицето си изражение, което наподобява недоумение.

— Ами, не… не мисля, че…

Все още таях някаква надежда, че може да съм сбъркал, но в момента и последната надежда умира.

— Не те бива да лъжеш. Кой е той?

— Откъде да знам?

— Ти живееш с Ясмин, а Ясмин е най-добрата приятелка на Клоуи.

— Питай Клоуи.

— Тя отказва да ми каже каквото и да било. Хайде, Джез!

Той мрачно разтрива врата си.

— Ясмин ме накара да обещая, че няма да издавам нищо.

— Няма да разбере. Това си е само между мен и теб.

Джез не изглежда никак убеден.

— Моля те — настоявам аз.

— Джулс е бившето гадже на Клоуи — въздъхва той. — Абсолютна отрепка, но тя се раздели с него преди две или три години, така че всичко е минало.

Свеждам поглед към чашата с кафе.

— Мисля, че е започнала отново да се вижда с него.

Джез присвива очи.

— Господи, съжалявам, човече.

— Ясмин знае ли?

— Че Клоуи отново се вижда с него? Съмнявам се. Дори и да знае, не е споменала нищо пред мен. А тя направо ненавижда Джулс.

Няколко от учениците, с които след малко трябва да имам час, минават пред прозореца и ми махат. Аз също вдигам ръка за поздрав, но изпитвам облекчение, че не влизат в кафенето.

— Разкажи ми какво е станало — настоявам.

Джез продължава смутено да си играе с чашата.

— Този тип е истинско копеле. Последното, което чух, е, че е взел някакъв модерен фитнес в Докландс, но се изживява като предприемач. На външен вид е много готин, но иначе е абсолютно безскрупулен тип.

Кимвам.

— Виждал съм го.

— Значи не е необходимо да ти обяснявам. Отнасяше се отвратително с Клоуи. Тя му беше нещо като трофей. Нали се сещаш, изглежда страхотно, движи се в артистичните среди. Изобщо не прилича на обичайното му обкръжение. Купи някои от картините й, така се запознаха. Но той е болен на тема контрол, от онези, които изпитват удоволствие да следят и унижават човека до себе си. Заради него започна да взема кокаин и я изхвърлиха от колежа.

— Какво?

Джез съвсем оклюмва.

— По дяволите! Мислех, че знаеш.

Всичко това е съвсем ново за мен. Доколкото ми е известно, Клоуи се е дипломирала заедно с Ясмин. А и кокаин?! Имам чувството, че съм попаднал в някаква паралелна вселена.

— Продължавай.

— Боже, Ясмин ще ме убие, човече — въздъхва той и прокарва ръка през лицето си. — Джулс беше част от света на наркобизнеса. ВИП сепарета, клубове, партита. Във фитнеса му можеха да се намерят и други неща, освен стероиди, сещаш се какво имам предвид. Имаше един едър мъж, който го снабдяваше. Злобно копеле, от тези, с които е по-добре да си нямаш работа.

Явно става въпрос за Лени. Направо съм вцепенен. Джез ме гледа разтревожено.

— Сигурен ли си, че искаш да чуеш всичко това?

— Да, разкажи ми.

— Ясмин се опита да й помогне, но Клоуи беше… нали знаеш. И после една вечер предозира с нещо, което Джулс й беше дал. Ясмин я намери, закара я в болница и после я включи в програма за рехабилитация. Накара Клоуи да си смени телефонния номер и да се пренесе при нея, докато си стъпи на краката и е готова отново да заживее самостоятелно. Отряза всякакви контакти между Клоуи и Джулс и онзи побесня. Заплашваше Ясмин с какво ли не, искаше да открие Клоуи, но Яс не отстъпи. И след като се откъсна от него, Клоуи отново се върна към живота. Започна да рисува, запозна се с теб — той свива рамене. — Това е.

Имам чувството, че говорим за някакъв непознат човек. Сега разбирам защо Ясмин беше толкова ядосана, когато Калъм извади кокаина по време на партито. Защо не искаше Клоуи да възлага толкова големи надежди на галерията. Рисуването беше нещо като патерица за Клоуи, нова страст, с която да замени предишното пристрастяване. И сега тази патерица й беше отнета.

Столът изскърцва по плочките на пода, когато го бутам, за да стана.

— Шон, къде отиваш? Шон! — крещи Джез след мен, докато излизам от кафенето.

Не му обръщам внимание. Вземам метрото, за да се прибера в апартамента, но имам усещането, че вече съм твърде закъснял. Клоуи не е вкъщи, затова започвам да претърсвам всяка стая, разхвърлям дрехите, книгите и обвивките на дивидитата. Откривам я под клатеща се плочка в банята. Съвсем невинно изглеждаща пластмасова кутия с херметически затварящ се капак.

В нея има пликче с бял прах, бръснарско ножче и огледалце за гримиране.

Седя до кухненската маса, когато тя се прибира от работа. Спира, щом вижда кутията пред мен, след това затваря вратата и започва да съблича палтото си.

— Нищо ли няма да кажеш? — питам аз.

— Какво искаш да кажа?

— Каквото и да е.

— Уморена съм. Може ли да поговорим друг път?

— Кога например? Когато отново влезеш в болница?

Тя въздиша, привела уморено рамене.

— Кой ти каза? Ясмин ли?

— Няма значение кой ми е казал. Защо ти не го направи?

— Не ти влиза в работата.

— Ами това тук? — питам аз и бутам пластмасовата кутия към нея. — И това ли не ми влиза в работата?

Обръща се с гръб към мен и започва да пълни чайника.

— Аз съм голямо момиче. Мога да правя каквото си искам.

— Откъде го взе?

— Какво значение има? Даде ми го един човек от работата.

— Кой?

— Ти как мислиш?

Въпреки че знам истината, имам чувството, че ме е ударила с юмрук. Нямам сили да изрека името на Джулс.

— За бога, Клоуи, защо го правиш?

— Защо ли? — повтаря тя и оставя шумно чайника. — Защото не мога да търпя повече тази гадост! Защото мразя това, че съм абсолютен провал! И повече не мога да се преструвам, че не съм! Какво изобщо правим с теб? Аз работя в бар, а ти дори не живееш в реалния свят!

— За какво говориш?

— Дори не го съзнаваш, нали? Да не би да мислиш, че филмите са истинският живот? Дори не правиш свои собствени, а гледаш чуждите! Чужди филми, чужд живот, само от това разбираш! През цялото време превъзнасяш френското кино и тъпата Франция, но в действителност никога не ходиш там! Кога за последен път наистина си бил там?

На крака съм, макар да не си спомням кога съм се изправил. Пристъпвам към нея, кръвта пулсира в слепоочията ми.

— Хайде де! — крещи тя. — Защо поне веднъж в живота си не вземеш да направиш нещо!

Подминавам я. Излизам навън слепешком и чувам зад гърба си риданията на Клоуи.

12

— Скучно ми е.

Гретхен хвърля на земята остатъка от малкото жълто цвете, чиито листенца къса през цялото време. Опитвам се да потисна въздишката си.

— Хайде, помъчи се да го запомниш — казвам и й показвам вилицата си. — Как се казва това на английски?

— Не знам.

— Знаеш. Казвала си ми думата преди.

Тя дори не вдига поглед.

— Нож.

Оставям вилицата върху чинията. Успехът, който постигам в обучението на Гретхен по английски, не е много по-голям от този на Матилде, макар че, трябва да призная, ентусиазмът ми също не е по-голям от нейния. Разговорите с малката дъщеря на Арно в най-добрия случай са доста трудни и ако се опитам да я притисна, тя веднага изпада в обичайното си нацупено състояние. Въпреки това бях обещал на Матилде, че ще положа усилия.

Днес нямах намерение да я обучавам. Отидох до плевнята, за да се измия, преди да взема обяда от кухнята. През цялата сутрин мислех за случилото се в банята предния ден, питах се дали не изтълкувах погрешно напрежението между мен и Матилде. Или може би изцяло си го бях въобразил? Чудех се дали днес ще открия някаква промяна в нея, но до този момент нямах възможност да проверя. Тази сутрин закуската ми отново беше оставена на стълбите в плевнята, а когато отидох до кухнята, за да върна чиниите, от Матилде нямаше и следа. Надявах се, ако не друго, поне да имам възможност да я видя, когато отида да взема обяда си.

Но когато излизах от плевнята, видях Гретхен да се задава срещу мен с чиния в ръка. Матилде я помолила да ми донесе обяда, заяви тя с лукава усмивка и още в същия момент разбрах, че надеждите ми да обядвам спокойно няма да се сбъднат. Опитът да учим английски поне ще ни спаси от неловкото мълчание. Не че то притеснява Гретхен по някакъв начин.

Тя лежи по корем и безгрижно подритва с крака, докато къса следващото цвете, пораснало между камъните на пътеката. Облякла е жълт потник и износените изрязани дънки, краката й са дълги и загорели от слънцето, розовите джапанки висят на изцапаните й ходила. Правя с пръст един кръг в пръстта и след това добавям стрелки, едната сочи дванайсет, а другата — девет.

— Колко е часът?

— Скучен и половина.

— Не полагаш никакви усилия.

— Защо да го правя? Тъпо е.

— Поне се опитай.

Съзнавам, че в момента звуча като онези учители, които винаги съм мразил, но Гретхен умее да изкарва на преден план най-лошите ми черти.

Поглежда ме раздразнено.

— Защо? Никога няма да отида в Англия.

— Не се знае, може и да отидеш.

— Как? Ще ме вземеш ли със себе си?

Надявам се, че се шегува. Дори да е така, усещам как гърдите ми се стягат при мисълта за завръщане в Англия.

— Не мисля, че баща ти би се съгласил.

Както обикновено споменаването на Арно я отрезвява.

— Добре. И без това не искам да ходя.

— Може и да не отидеш, но няма да е лошо да научиш малко английски. Нали не искаш цял живот да останеш във фермата?

— Защо да не остана?

Гласът й звучи предупредително.

— Няма причина. Но не искаш ли един ден да се омъжиш и да се изнесеш оттук?

— Откъде знаеш какво искам да правя? Дори и да се омъжа, в никакъв случай няма да е за англичанин. Защо тогава да уча тъпия език? Тук наоколо има толкова много момчета, които биха искали да се оженят за мен.

О, да, редят се на опашка, мисля си аз. Но е време да отстъпя.

— Добре. Просто реших, че ти е скучно.

— Скучно ми е — казва тя, подпира се на лакът и ме поглежда. — Но се сещам за по-интересни неща, които бихме могли да правим.

Залавям се за храната и се правя, че не съм я чул. Днес за обяд има голямо парче хляб и купа боб с наденица. Наденицата е почти черна с бели парчета сланина из нея. Гретхен прави физиономия, когато набучвам едно парче на вилицата си.

— Не знам как можеш да го ядеш това!

— Какво му има?

— Нищо му няма. Просто не обичам кървавица.

— Кървавица?

Гретхен се ухилва, когато вижда изражението ми.

— Не знаеше ли какво е?

Не знаех. Поглеждам тъмната лепкава маса с мазните парчета в нея. Пред очите ми се появява прасето, което виси с главата надолу, а Жорж забива ножа в гърлото му. Спомням си шума на кръвта, която шурти в металната кофа. Зад този образ се крият и други, още по-нежелани.

Оставям кървавицата и бутвам чинията настрани.

— Отвратих ли те? — пита Гретхен.

— Не бях гладен.

Отпивам глътка вода, за да премахна вкуса от устата си. Нещо ме гъделичка по рамото и ме разсейва. Една мравка любопитно се разхожда по кожата ми. Бръсвам я оттам и виждам, че в тревата има десетки мравки, които се движат напред-назад и отнасят трохичките от хляба в една дупка сред корените на дървото.

Гретхен източва врат, за да види какво е привлякло вниманието ми.

— Какво има?

— Нищо, мравки.

Приближава се, за да може да ги огледа по-добре. Взема шепа пръст и я разпръсква по пътеката. Мравките започват да се въртят в кръг, антенките им се движат, след това проправят нова пътека, която заобикаля препятствието.

— Не прави така.

— Защо? Това са само мравки.

Тя продължава да ги засипва с пръст. Обръщам се, не ми е приятно да наблюдавам тази безсмислена жестокост и може би това ме кара да задам следващия въпрос:

— Кой беше бизнес партньорът на баща ти?

Гретхен продължава да сипе пръст от шепата си и да я пуска върху мравките.

— Татко няма бизнес партньор.

— Каза ми, че е имал. Онзи, който му е помогнал да докарат статуите.

— Луи работеше при нас, не беше партньор на татко.

За първи път чувам това име.

— Добре. Но той е бащата на Мишел, нали?

— На теб какво ти влиза в работата?

— Нищо. Забрави, че питах.

Гретхен взема още една шепа пръст и я пуска право върху дупката на мравките.

— Матилде е виновна.

— За какво е виновна?

— За всичко. Тя забременя и направи скандал и тогава Луи си тръгна. Ако не беше тя, той все още щеше да е тук.

— Но нали ми каза, че той е предал доверието ви.

— Така е, но вината не беше само негова.

Тя свива рамене. Погледът й блуждае, като че ли нещо вътре в нея е изключило.

— Беше много красив. И забавен. Все дразнеше Жорж, питаше го дали е женен за някоя от свинете, такива неща.

— Звучи суперзабавно.

Гретхен приема думите ми буквално.

— Така си беше! Веднъж взе едно малко прасенце и го уви в една стара кърпа като в пелена. Когато го видя, Жорж направо побесня, защото Луи изпусна прасенцето и то си счупи единия крак. Щеше да каже на татко, но Матилде го накара да излъже, че е станал инцидент. Татко само щеше да се ядоса. А и прасетата не са на Жорж, така че няма право толкова да се пали.

— Какво стана с прасенцето?

— Жорж трябваше да го заколи. Но беше още сукалче, затова получихме добри пари за него.

Колкото повече неща научавам за Луи, толкова по-малко го харесвам. Не мога да си представя Матилде с човек като него, но в момента, в който мисълта ми хрумва, осъзнавам колко е нелепа, та аз не знам почти нищо за тази жена.

— И къде е Луи сега?

— Казах ти, Матилде го прогони.

— Но все още живее в града, така ли?

Лицето на Гретхен се изостря, в момента ужасно много прилича на баща си. Хвърля остатъка от пръстта върху мравките.

— Защо толкова те интересува?

— Само се питах дали Матилде…

— Престани вече с тази Матилде! Защо непрекъснато ми приказваш за нея?

— Не ти…

— Напротив! Матилде, Матилде, Матилде! Мразя я! Всичко разваля! Ревнува, защото е стара и увиснала, и знае, че всички мъже ме харесват повече от нея!

Вдигам ръце, опитвайки се да я усмиря.

— Добре, успокой се.

Но Гретхен не се успокоява толкова лесно. Кожата около носа й е побеляла.

— Искаш да я чукаш, нали? Или може би вече го правиш?

Ситуацията започва да излиза извън контрол. Изправям се.

— Къде отиваш?

— Да си върша работата.

— Искаш да кажеш, че отиваш да видиш Матилде?

Не си правя труда да отговарям. Навеждам се да взема чинията, но тя я грабва изпод ръцете ми.

— Не ми обръщай гръб! Казах, не ми обръщай гръб!

Грабва вилицата и замахва с нея. Извъртам се, но вилицата закача ръката ми и разкъсва кожата.

— Господи!

Притискам одраното с ръка и невярващо поглеждам Гретхен. През пръстите ми се процежда тъмна струйка кръв. Гретхен пуска вилицата и премигва, сякаш току-що се е събудила.

— Съжалявам. Аз… аз… не исках да…

Ръката ми започва да тупти, но шокът е по-силен от всичко останало.

— Най-добре да си вървиш — казвам с треперещ глас.

— Казах, че съжалявам.

Решавам, че е по-добре да замълча. След миг Гретхен започва виновно да събира чиниите, косата й виси като перде пред лицето. Без да каже нищо повече, тя ги отнася към двора и изчезва от погледа ми.

Оставам на място и чакам пулсът ми да се успокои. Вилицата е оставила четири паралелни следи върху бицепса ми. Кървят, но не са дълбоки. Отново ги притискам с ръка. Мравките в краката ми са се нахвърлили върху разпиляната храна и си организират истинско пиршество. Онези, които Гретхен уби, вече са напълно забравени, единственото важно е оцеляването.

Оставям ги да се наслаждават на храната и влизам в плевнята, за да почистя ръката си.

* * *

Залезът е поразителен. Водните кончета, пчелите и осите, които кръжат около езерото през деня, са заменени от мушици и комари. Седя на земята, подпрял гръб на кестена, и издишвам цигарения дим във въздуха. Чел съм някъде, че насекомите бягат от него, но изглежда, тези около мен не го знаят. Вече са ме нахапали, но знам, че до утре сутринта няма да почувствам нищо. Утре е нов ден, тогава ще му мисля.

Бях донесъл книгата на Матилде. Наоколо цари абсолютна тишина, но тази вечер нямам никакво желание да чета „Мадам Бовари“. Книгата лежи до мен неотворена, докато последните лъчи на слънцето превръщат повърхността на езерото в матово огледало.

Ръката ме боли там, където зъбите на вилицата се забиха в нея, но раната не е сериозна. Измих я на крана в плевнята, оставих ледената вода да отнесе кръвта. Розовите струйки потекоха сред камъните и потънаха във все по-разширяващия се процеп в бетона. Още едно наследство от моя предшественик. Казах на Матилде, че съм се одрал на скелето, и я помолих да ми даде памук и лепенки. Предпочетох да се превържа сам, отколкото да обяснявам как точно са се получили паралелните драскотини.

Сестра ти ме наръга, защото не ти е простила, че си се разделила с бащата на Мишел, когото тя явно е харесвала малко повече от необходимото. Не, предпочитам да си спестя подобен разговор. И въпреки това, ако Гретхен си е падала по Луи, това би обяснило напрежението между нея и Матилде. А може би е било нещо повече от увлечение, мисля си, като си спомням нескопосаната рисунка, която открих в бележника му. Голата жена би могла да е всяка от тях, а от това, което научих за Луи, стигам до извода, че не би се поколебал да спи и с двете сестри.

Сега кой ревнува?

Кестеновото дърво е пълно с бодливи топчета. Все още не са напълно узрели, но едно от тях е паднало преждевременно и лежи на тревата до мен. Вземам го в ръка и усещам как убожда дланта ми. Слънцето вече се е скрило зад дърветата и над езерото се е спуснал здрач. Изправям се и заставам на ръба на скалата. Хвърлям кестена във водата и той издава слаб звук, когато цопва в нея. Носи се като миниатюрна мина, подскача над тъмната сянка на подводната скала.

Не мога да си намеря място, затова слизам от скалата и тръгвам по брега на езерото. Никога преди това не съм стигал толкова далеч, не съм изпитвал желание да продължа напред. А сега като че ли се чувствам длъжен да обходя границите на фермата.

Черният път стига до скалата и малко по-нататък минава покрай гората и свършва до водите на езерото. Тръгвам по него и стигам до далечния бряг. Малко по-нататък е очертана границата на фермата. Парчета ръждясала бодлива тел, забити в стеблата на дърветата, се вият покрай гората. Отвъд не се вижда нищо друго, освен житни поля. Няма нито пътека, нито черен път, така че не виждам причина да се поставя тел. Житото надали ще премине незаконно в чужда територия, но не в това е смисълът на оградата.

Арно маркира територията си.

Макар и да не са ми необходими, след няколко минути получавам още доказателства. Започвам да се движа покрай оградата и в последната секунда забелязвам нещо ъгловато, скрито в туфа трева. Още един от капаните на Арно, зъбите му са широко отворени в очакване да захапят някого. Не предполагах, че си е направил труда да постави капани чак тук, но очевидно няма намерение да рискува. Нито пък аз. Оглеждам се, намирам една пръчка и я пъхам в челюстите на капана. Те се затварят с трясък и пречупват дървото на две.

Мисълта, че има подобни скрити капани, убива всякакво желание за разходка. В падналия сумрак използвам бастуна, за да проверявам пътя пред себе си, и така стигам обратно до езерото. Излизам откъм далечната страна на скалата и спирам за няколко минути, за да огледам пейзажа оттук. Бреговете на езерото са обрасли с тръстика и папур, но зад едно тревясало хълмче виждам малко петно, покрито с речни камъчета. Пробивам си път нататък, обувките ми хрущят, когато стъпвам върху тънкия слой чакъл. Тук брегът бързо става дълбок и водата добива тъмнозелен оттенък. Клякам и потапям ръката си в нея. Студена е, а от дъното се вдига утайка и образува мъгливо облаче.

Това би било чудесно място за плуване, казвам си. По-голямата част от брега на езерото е кална, но оттук бих могъл да изляза навън. Раздвижвам пръстите си във водата и развълнуваната повърхност на езерото става сребриста. Жегата все още се чувства във въздуха, затова си представям как се събличам и се хвърлям в студените дълбини, стигам до средата на езерото и се нося по повърхността на водата, а около мен цари пълна тишина. Мисълта е изкусителна, стига да не беше превързаният ми крак. Но конците скоро ще бъдат свалени и тогава няма да има нищо, което да ме спре, ако искам да дойда и да поплувам в езерото.

Ако още съм тук.

Изправям се и тръсвам ръка, по водната повърхност се понасят миниатюрни вълнички. Бледата луна вече е изгряла, когато отивам обратно до скалата, за да взема книгата на Матилде и да се прибера през гората. Тази вечер прасетата не издават никакви звуци, а статуите са мълчаливи както винаги. Съзнавам, че само мисълта ми ги кара да изглеждат злокобни и бдителни, но въпреки това съм доволен, когато излизам от гората.

Пътят през лозето ми се струва по-дълъг от обикновено. Звездите са разпръснати като прашинки по свечеряващото се небе и ясно напомнят за нашата незначителност. Стигам до плевнята и продължавам да се мотая отвън, все още не ми се иска да се качвам в горещината и задуха на таванското помещение. Колебая се дали да не си взема още една бутилка от виното на Арно, когато откъм къщата до мен достига шум от счупено стъкло.

Следва още един. Чувам викове и истеричен смях, докато бързешком отивам към двора. Точно стигам, когато от кухнята изведнъж плисва светлина — Арно отваря вратата и се понася навън. В ръката му има пушка и аз замирам на място, защото знам, че ако забележи някакво движение, ще стреля веднага.

— Недей!

Матилде се спуска след него. Той не й обръща внимание и тръгва към пътя, който води към шосето. Отново се чува трясък от счупване на стъкло, последван от груби викове, едва сега разбирам, че шумът идва от разбиване на прозорец. Матилде се опитва да спре Арно, но той я избутва и двамата изчезват от погледа ми. Тръгвам бързо през двора, а Гретхен се появява на вратата. Държи Мишел на ръце, лицето й е пребледняло и тревожно.

— Стой тук — нареждам й аз.

Не изчаквам да видя дали ще ме послуша, а тръгвам след Матилде и Арно, като ту тичам, ту подскачам по калдъръма. Виковете идват откъм тъмната гора зад къщата. Чуват се няколко гласа, които викат подигравателно и едва сега разбирам какво казват.

— Гуци-гуци, прасчо! Изпрати дъщерите си при нас, Арно!

— Едно от малките ти прасенца е тука, ела да си го видиш!

Чува се грухтене и квичене, последвано от висок, груб смях.

На фона на светлата настилка на пътя, виждам сенчестите очертания на Арно и Матилде пред мен. Матилде е хванала Арно за ръка и се бори с него.

— Недей! Остави ги, ще си отидат!

— Прибирай се вкъщи!

Отблъсква я и в същата секунда вдига пушката и стреля. Лицето му се осветява от изстрела и подигравките изведнъж секват. Чуват се псувни и тревожни викове, последвани от шума на счупени клони. Арно насочва дългата цев на пушката към тъмната гора и стреля отново и отново, толкова бързо презарежда, че звукът от изхвърлянето на едната гилза се слива със следващата. Едва когато суматохата утихва напълно, той спира и сваля пушката някак с нежелание.

В далечината се чува запалването на двигател и после шумът бързо се отдалечава. Тишината покрива нощта като одеяло.

Арно не помръдва от мястото си. Матилде стои с гръб към него, запушила ушите си с ръце. Приличат на две тъмни безизразни сенки, в мрака в тях няма повече човешки черти, отколкото в дърветата. Тя остава неподвижна, когато Арно най-после тръгва към къщата. Стъпките му скърцат по настилката на пътя. Подминава ме, сякаш не съществувам. Оставам да чакам, наблюдавайки Матилде. Накрая тя сваля ръце. Чувам тихо подсмърчане. Вдига ръка към лицето си и го избърсва, после бавно тръгва по пътя.

— Добре ли си? — питам аз.

Думите ми я стряскат. Сега вече виждам лицето й, бледо и изплашено на фона на тъмната коса. Тя се извръща. Помръдва с жест, който бих могъл да приема за кимване. Свежда глава надолу и минава покрай мен, толкова близо, че почти ме докосва. Изчезва зад ъгъла на къщата и след миг чувам как вратата на кухнята се затваря.

Оставам на пътя, вперил поглед въз смълчаната гора. Сърцето ми бие като лудо. Постепенно щурците започват отново да се обаждат.

Връщам се обратно в плевнята на фона на тяхната музика.

Лондон

Таванският прозорец е замъглен от влагата. Дъждът пада върху него и капките барабанят по стъклото. Докато лежим на леглото, неясните ни отражения висят отгоре, размазани наши двойници, хванати в капана на стъклото.

Усещам, че Клоуи отново е далеч от мен. Познавам настроенията й достатъчно добре, че да не я притискам. Оставям я на мира, докато тя сама не реши да се върне. Вперила е поглед през прозореца на тавана, русата й коса отразява светлината на покритата с мидени черупки лампа, която купи от един базар. Сините й очи не мигат. Както винаги имам чувството, че мога да прокарам ръка пред тях и тя изобщо няма да реагира. Иска ми се да попитам за какво мисли, но не го правя. Страхувам се, че може да ми каже.

Усещам въздуха в стаята студен и влажен върху голите си гърди. В другата част на апартамента платното стои празно и недокоснато върху триножника на Клоуи. Така е от няколко седмици. Острата миризма на маслени бои и терпентин, която толкова отдавна свикнах да свързвам с малкия апартамент, сега почти напълно е изчезнала.

Усещам, че се раздвижва до мен.

— Мислиш ли понякога за смъртта? — пита ме тя.

Не знам какво да отговоря. Откакто открих кокаина, атмосферата между нас е на тръни. Клоуи се кълне, че е било еднократна грешка, която няма да се повтори, и аз се опитвам да й вярвам. Никой от нас не говори за Джулс. Имам чувството, че всеки ден е някакъв еквилибристичен номер по опънато въже и всичко ще се сгромоляса, ако само за момент изгубим равновесие.

Въпреки това забелязвам, че напоследък се е отдалечила още повече. Нямам конкретна причина, но преди няколко дни отново претърсих апартамента, докато нея я нямаше. Когато не открих нищо, си казах, че си въобразявам. Но можеше и да значи просто, че е намерила по-добро скривалище.

— Що за въпрос е това?

— Плаши ли те?

— Господи, Клоуи…

— Мен не ме плаши. Едно време се страхувах, вече не.

Мускулите на тила ми са стегнати като възел. Надигам се, за да мога да я погледна в очите.

— Накъде биеш?

Тя е впила поглед в таванския прозорец, очите й са като светещи точки върху бледото лице. В момента, в който решавам, че няма да ми отговори, казва:

— Бременна съм.

В началото не знам какво изпитвам. Очаквах какво ли не, представях си какви ли не сценарии, но не и този. Изведнъж всичките ми тревоги изчезват и на тяхно място се появява еуфория и облекчение. Значи това била причината за всичко.

— Господи, Клоуи, това е страхотно! — казвам и се опитвам да я прегърна.

Но тя лежи сковано и безучастно. Погледът й продължава да е прикован в прозореца, но този път светлината в очите й се разлива и потича надолу по бузите. Отдръпвам се и усещам как студът обхваща тялото ми.

— Какво има? — питам, макар че вече знам.

Гласът на Клоуи е съвсем равен, неповлиян от сълзите върху лицето й.

— Детето не е твое.

13

На следващата сутрин пристига полицията. Точно слизам от скелето, когато чувам нечии стъпки в двора. Поглеждам в очакване да видя Матилде или Гретхен и спирам в шок, когато забелязвам двама униформени полицаи. Единствено това, че съм прехвърлил едната си ръка през стъпалото на стълбата, ме спасява от падане.

О, Исусе Христе, мисля си.

Белите им ризи блестят ослепително на слънцето. Черните очила скриват израженията им, докато стоят и ме гледат как вися на стълбата като муха, хваната в паяжина. По-дребният, който явно е с по-висок чин, проговаря пръв:

— Къде е Арно?

Думите не ми говорят нищо. Продължавам да го гледам глупаво.

— Търсим Жак Арно — повтаря той с раздразнение. — Къде е?

По-едрият полицай сваля фуражката и избърсва потта от челото си. Върху ризата под мишниците му са се образували два големи мокри кръга. По някаква причина това ми действа освобождаващо и успявам да измънкам:

— Проверете в къщата.

Тръгват към вратата, без да ми благодарят. Усещам, че все още стоя неподвижно върху стълбата и с усилие продължавам надолу. Краката ми тежат, сякаш съм забравил как да ги използвам.

Арно може и да е отишъл на лов, няма как да знам, но вратата се отваря още преди да са почукали, и той се изправя пред тях мълчалив и войнствен. По-дребният полицай пита:

— Вие ли сте мосю Арно?

Арно едва кимва, но това изобщо не впечатлява полицая.

— Имаме сведения, че снощи тук е имало стрелба.

Полицаят с потната риза забелязва, че ги наблюдавам. Бързо се обръщам и завивам зад ъгъла на къщата. Отпускам се на земята веднага щом се скривам от погледа им.

Не са тук заради мен. Навеждам глава и вдишвам дълбоко няколко пъти. Чувам гласовете откъм двора пред къщата, но не мога да разбера какво точно си казват. Започвам бързо да се катеря по скелето, сякаш то е някаква гигантска катерушка, не обръщам внимание на скърцането и клатенето му. Качвам се на платформата и се промъквам по нея, докато стигна до онзи край, който е най-близо до кухнята. Гласовете отново са съвсем ясни.

— … не е подадено официално оплакване — казва Арно долу. — Защитавах частната си собственост. Ако знаете кои са били, трябва да арестувате тях, а не мен.

— Никого не арестуваме. Искаме само…

— А би трябвало. Някакви хора нападат дома ми, а вие идвате да ме тормозите, че съм стрелял няколко пъти във въздуха, за да ги уплаша? Къде е справедливостта?

— Чухме, че изстрелите не са били във въздуха.

— Така ли? Има ли някой пострадал?

— Не, но…

— Ето, нали ви казах! Освен това не знам как са разбрали накъде се стреля, офейкаха толкова бързо.

— Може ли да поговорим вътре?

— Не виждам за какво изобщо има да говорим.

— Няма да ви отнемем много време.

Гласът на полицая започва да добива метален оттенък. Не успявам да чуя отговора на Арно, но чувам стъпките, които влизат в къщата. Вратата се затваря. Единственото, за което мога да мисля в момента, е увитият в найлон пакет в раницата ми. Истинска лудост е, че не се отървах от него досега, да не говорим за това, че го оставих скрит едва под няколко дрехи.

Вече е твърде късно.

Усещам, че гриза счупения нокът на палеца си, и се заставям да спра. От мястото, на което съм клекнал, се вижда езерото отвъд върховете на дърветата. Мога да се скрия там, докато полицаите си тръгнат. Може би дори ще успея да се прехвърля през бодливата тел и да вървя през нивите, докато стигна до някой път. Ако имам късмет, мога да съм на километри оттук, преди да разберат, че ме няма.

Но тези мисли са породени просто от паника. Полицаите не се интересуват от мен, дойдоха само да предупредят Арно заради стрелбата снощи. Поне се надявам, че е така. Ако тръгна да бягам, само ще привлека вниманието им върху себе си.

Освен това къде ще отида?

Почуквам нервно с мистрията по засъхващия върху дъската хоросан. Без да мисля какво правя, вземам малко хоросан и го притискам към стената. После повтарям същото движение. Лекото стържене на мистрията по камъните ми действа успокоително, ръцете ми постепенно спират да треперят. След малко се изправям. Работя механично, движа мистрията от дъската към стената и обратно, без изобщо да се замислям. Всяко следващо движение ми помага да забравя Арно и полицията. Да забравя абсолютно всичко.

Дори не чувам кога вратата на кухнята се е отворила отново.

— Как е там горе?

Спирам и поглеждам надолу. Едрият полицай е спрял насред двора и ме гледа с присвити очи. Свалил е слънчевите си очила и без тях очите му изглеждат малки и свински.

— Сигурно е много горещо — подвиква ми той.

Съвсем преднамерено продължавам да работя.

— Така е.

Ченгето дръпва потната си риза, така че да се отдели от тялото му.

— Ужасен ден. Трябваше да оставим колата на пътя и да дойдем дотук пеша. Портата е заключена.

— Аха.

— Не мога да понасям слънцето. Никога не съм го понасял. За мен от април до октомври е истински ад.

— Много добре те разбирам.

— Да, с твоя тен сигурно и на теб не ти е лесно.

Хоросанът се плъзва от мистрията и пльосва на платформата. Полицаят оглежда внимателно къщата, сваля фуражката, прокарва пръсти през косата си и отново я слага. Плътните му мустаци почти изцяло покриват устните.

— Отдавна ли работиш?

— Ами… започнах към девет.

Той се усмихва.

— Нямам предвид само днес.

— А, от няколко седмици.

Дъската ми е празна. Хоросанът в кофата е пресъхнал и вече не става за работа, но въпреки това вземам малко от него. Иначе ще трябва да сляза долу. Чувам как коланът и кобурът на полицая изскърцват, докато той пристъпва от крак на крак.

— Ти май си англичанин?

Кимвам.

— Но говориш френски много добре. Къде го научи?

— Оттук-оттам.

— Наистина? Сигурно лесно ти се отдава.

— Получих добра основа в училище.

— А, това обяснява нещата. — Вади кърпа и избърсва лицето си. — Как се казваш?

Изкушавам се да измисля някое име, но това само ще усложни нещата, ако поиска да види паспорта ми. Името ми не предизвиква никаква реакция.

— И какво те води във Франция, Шон?

Прокарвам мистрията по стената и я изглаждам още веднъж, без да е необходимо.

— Просто пътувам.

— Ако си турист, не би трябвало да работиш.

Лицето ми започва да гори от нахлулата кръв. След малко той се разсмива.

— Не се тревожи, само се шегувах. Беше ли тук снощи, чу ли данданията?

— Отчасти.

— Отчасти?

— Чух суматохата. Но не видях нищо.

— Но си чул какво е ставало?

— Нямаше как да го пропусна.

Избърсва врата си с кърпата.

— Кажи ми какво стана.

— Чух шум от счупени прозорци. Крясъци откъм гората. Звучаха така, сякаш са много хора.

— Какво крещяха?

— Разни неща за Арно и дъщерите му.

— Сигурно са били доста мръсни обиди?

— Не бяха приятни.

— И колко пъти стреля Арно?

— Ами… — намръщвам се, като че ли се опитвам да си спомня. — Не знам.

— Веднъж, два пъти? Шест пъти.

— Не съм сигурен. Бях доста объркан.

— Към гората ли се целеше?

— Не мога да преценя.

— Къде беше, докато ставаше всичко това?

— До ъгъла на къщата.

— Но не успя да видиш какво се случва?

— Беше тъмно. Докато стигна дотам, всичко беше приключило.

— Не изтича ли, за да видиш какво става?

Вдигам крака си, така че да види превръзката.

— Не мога с този крак.

Още докато го казвам, усещам, че правя грешка. Той поглежда крака ми, но не се изненадва.

— Какво му е на крака ти?

— Стъпих на един пирон — отвръщам аз. Иска ми се да си бях държал устата затворена.

— Пирон ли? Трябва да е бил много голям.

— Голям беше.

Сега лицето му е добило по-сурово изражение, няма и следа от предишното приятелско отношение. Обръщам се, правя се, че продължавам да работя, макар че хоросанът е пресъхнал.

— Знаете ли кои са били? — питам аз, опитвам се въпросът да прозвучи съвсем небрежно. — Имам предвид онова, което стана снощи.

— Най-вероятно са местните младежи.

Тонът му е равен. Оставам с впечатление, че никой няма да арестува Дидие и приятелите му за това, че са хвърлили няколко камъка. Полицаят слага слънчевите си очила и скрива малките си очички.

— Докога ще останеш тук?

— Докато довърша къщата, предполагам.

— И след това си заминаваш.

Не съм сигурен дали това е въпрос.

— Най-вероятно да.

Слънчевите очила все още са насочени към мен. Очаквам да каже още нещо, но в този момент вратата на кухнята се отваря и се появява другият полицай. Двамата си казват нещо, но гласовете им са твърде тихи, за да доловя какво. По-ниският поклаща глава, очевидно обезпокоен. По-едрият казва нещо и двамата вдигат поглед към мен.

Отново се обръщам с гръб към тях. След секунда чувам как прекосяват двора. Продължавам да се правя, че работя, мажа вече съвсем засъхналия хоросан по камъните, докато се уверя, че са си отишли.

Краката ми треперят, когато сядам на платформата. Слагам глава между коленете си и се мъча да не повърна.

— Горе ли си?

Матилде. Поемам дълбоко въздух и се изправям. Тя стои до скелето с чиния в ръка. Шпаньолът се върти в краката й и ме гледа с надежда.

— Донесох ти обяда.

— Добре. Благодаря.

Нямам апетит, но не ми се стои тук горе. Тук всеки може да ме види. Слизам бавно по стълбата, очаквам Матилде да е оставила чинията на перваза на прозореца както обикновено. Но когато стъпвам на земята, тя все още е там. Лицето й е пребледняло, сенките под очите — по-дълбоки от обикновено.

— Двама полицаи бяха тук. Заради случилото се снощи.

— Знам. Единият от тях ме разпитваше.

Хвърля ми бърз поглед, след това поглежда встрани. Вдига ръка и отмята косата си, вече знам, че прави така, когато е разтревожена.

— Ще повдигнат ли обвинение? — питам аз.

— Не. Предупредиха го в бъдеще да се въздържа от стрелба с пушката. Това е всичко.

— Ще дойдат ли отново? — преструвам се, че ми е все едно.

— Нищо не казаха. Мисля, че няма да идват.

Казва го така, сякаш иска да ме успокои.

Тя се отдалечава, а аз тръгвам през двора. В началото се движа съвсем бавно, все едно не се е случило нищо, но докато стигна до плевнята, вече почти тичам, забивам бастуна в земята, сякаш е третият ми крак. Едва когато стигам до стълбите, осъзнавам, че все още държа чинията в ръка. Месото и хлябът падат от нея, когато я оставям на земята и се втурвам нагоре към таванското помещение. Довлачвам раницата върху леглото и започвам припряно да развързвам връзките й. Държа я завързана, откакто Гретхен беше ровила в нея, за да търси MP3 плейъра, и сега ругая, докато разхлабвам възела, като едновременно с това се ослушвам за стъпките на полицаите, ако са решили да се върнат.

В гърлото ми горчи, когато се протягам и сграбчвам пакета. Гладката опаковка и тежестта му ми напомнят за всичко, което бих предпочел да забравя. Бях имал много време да реша какво да правя с него, но беше по-лесно просто да го изтласкам от мислите си. Сега вече нямам избор. Трескаво оглеждам натрупаните наоколо боклуци и се опитвам да намеря къде да го скрия, но всичко ми се струва прекалено биещо на очи. Трябва да намеря място, където няма да бъде открит в случай на обиск и няма опасност да бъде намерен случайно.

Отнема ми известно време, но накрая се сещам за добро скривалище.

* * *

Една пчела жужи над лозите. Звукът, който издава, е като от мотор на развален самолет. Във въздуха се долавя слаб тътен, като че ли слънцето кара тишината да вибрира. Имам чувството, че горещината ми тежи физически, че изсмуква цялата ми воля и енергия.

Наблюдавам деня през вратата на плевнята. Седнал съм на циментовата площадка и съм облегнал гръб на старите съдове за вино. Тук е много по-прохладно, отколкото в таванското помещение, макар „прохладно“ да е доста относително. След като скрих пакета, установих, че обядът е все още на стълбите, където го оставих. Или по-точно, чинията — Лулу беше открила храната в мое отсъствие.

Така или иначе не бях гладен.

Спрингер шпаньолът се мотае край мен, храносмила и се наслаждава на прохладата. Трябва да се захвана отново за работа, но нямам никаква мотивация. След сутрешните събития се чувствам някак празен. Посещението на полицията ме разстрои повече, отколкото боят на градския площад. Тогава поне можех да се върна във фермата, да затворя портата след себе си и да се почувствам защитен. Сега външният свят ме бе последвал тук, вътре, напомни ми, че усещането за убежище не е нищо повече от илюзия. Не мога да се крия тук безкрайно.

Въпросът е къде да отида.

Свит на сянка, продължавам да наблюдавам слънчевата светлина през отворената врата на плевнята и в същото време разсеяно чопля цепнатината в бетонната площадка. Отвореният процеп се троши лесно, има нещо хипнотично в това да оставям начупените парченца да се изплъзват между пръстите ми като пясък на морския бряг. Няма достатъчно цимент в бетона. Цепнатината е станала още по-голяма, разширила се е от това, че стъпвам отгоре й по пътя към стълбите. В най-широката си част е около два-три сантиметра, прокарвам пръсти там и докосвам нещо, което изшумолява.

Чувствам се прекалено отпуснат, за да се придвижа, обръщам глава и поглеждам. В плевнята няма достатъчно светлина и не мога да видя какво е, но на пипане прилича на парче плат. Може би е попаднало там при забъркването на бетона — още един пример за не дотам прецизната работа на Луи. Подръпвам го леко, но парченцето е малко и не мога да го хвана добре.

Скоро губя интерес, изтръсквам пясъка от ръцете си и оставям парчето да си стои там. Вътрешността на плевнята прилича на пещера, мирише на старо дърво и застояло вино. Не мислех, че е възможно да се чувствам изморен след случилото се, но горещината и емоциите се оказват мощна комбинация. Отпускам глава на твърдия съд за вино и се взирам в слънчевия ден отвъд вратата на плевнята, триъгълник светлина насред тъмнината…

Нещо блъсва крака ми и за момент мисля, че отново съм по-паднал в капан. След това постепенно се отърсвам от съня и виждам неясна човешка фигура, надвесена над мен.

— Какво? — изпъшквам и с мъка се надигам.

Не съм сигурен дали съм облекчен, когато виждам Арно. Впил е в мен леден поглед и е вдигнал крак, за да ме ритне отново. Лулу върти опашка като луда около него и някак успява да изглежда едновременно уплашена и виновна.

— Какво правиш? — пита той рязко.

Разтърквам очи, за да се събудя.

— Това е обедната ми почивка.

— Минава четири.

Поглеждам зад гърба му и виждам, че светлината отзад се е променила. Високо в небето се е вдигнала омара като тънък воал, оцветила е всичко в бяло и е превърнала слънцето в безформено сияние.

Не съм в настроение да се извинявам.

— Не се безпокой, ще наваксам.

Очаквам Арно да изкоментира нещо, но той изобщо не ме слуша. Гледа ме замислено и намръщено.

— Матилде ми каза, че полицаите са разговаряли с теб.

— Единият от тях.

— За какво говорихте?

— Искаше да знае какво се е случило снощи.

— И?

— Какво и?

— Ти какво му каза?

Изкушавам се да го оставя да се изпоти, но в момента не ми се занимава с него.

— Че беше прекалено тъмно и не видях нищо.

Арно проучва лицето ми, търси някакъв знак, че го лъжа.

— Това ли е единственото, което те попита?

— Пита и какво е станало с крака ми.

— Значи си им казал за капаните, а? — казва той с горчива усмивка.

— Казах му, че съм стъпил на пирон.

— И той повярва ли ти?

Свивам рамене.

Челюстите му се движат, като че ли предъвква чутото, след това се обръща и си тръгва. Моля, няма защо, казвам си, вперил поглед в гърба му. И аз като Арно не искам полицията да си вре носа тук, но едно простичко „мерси“ нямаше да го убие. Той обаче прави няколко крачки и спира.

— Матилде ще сготви нещо специално довечера — казва той неохотно. — Можеш да дойдеш да вечеряш с нас.

Тръгва си, преди да успея да му отговоря.

14

Дворът тъне в сенки, докато куцукайки приближавам към къщата. Една кокошка отказва да се махне от пътя ми, затова я избутвам с бастуна. Тя започва да кудкудяка и размахва криле, след това се успокоява и продължава да кълве нещо невидимо в пръстта. Току-що измитата ми коса е прилепнала за главата, а брадата, с която още не мога да свикна, е влажна. Дори съм се преоблякъл за случая, сложил съм изпрана фланелка и най-чистите си дънки. Чувствам се неловко, тази покана кара познатата обстановка да ми изглежда някак странно.

През цялото време си напомням, че става въпрос просто за една вечеря.

Лулу е изгонена на двора. Върти се с надежда пред вратата на кухнята, подскача към мен, когато приближавам, но вниманието й е насочено към това да се вмъкне вътре. Прозорците са отворени и от тях се носи миризма на печено месо. Вдигам ръка, усещам, че се колебая, но после почуквам.

Гретхен отваря. Отдръпва се, за да вляза, но решително препречва пътя на кучето, което се опитва да се шмугне.

— Не, Лулу!

В кухнята е топло и влажно от готвенето. Тенджерите къкрят върху старата печка. Матилде разбърква нещо в една от тях с бързи движения. Усмихва ми се едва забележимо.

— Сядай.

Отивам до масата, на която са подредени прибори за четирима, и дръпвам един от столовете.

— Това е столът на татко — казва Гретхен.

Тя се върти около масата, докато аз се премествам на друг стол. Освен снощното ми предупреждение да остане в къщата, не сме разговаряли от истеричната криза — не знам как по друг начин да го нарека — пред плевнята. Сега в поведението й няма и следа от неудобство или от враждебност. Държи се така, сякаш не се е случило нищо.

— Питай го дали би искал аперитив — нарежда й Матилде.

— Знам, точно това щях да направя — отговаря тя рязко и се обръща неловко към мен. — Искаш ли аперитив?

— Не е лоша идея.

Ще трябва да пийна нещо, за да мога да издържа до края на вечерта — и без това вече съм твърде нервен. Очаквам Гретхен да ми каже какво предлага, но вместо това тя се обръща въпросително към сестра си. Матилде не отделя поглед от тенджерите.

— Има пастис[1].

Чакам, но изглежда, това е всичко.

— Звучи добре.

Арно влиза точно в момента, в който тя вади бутилката от шкафа. Носи на ръце Мишел, който изглежда сънлив и раздразнителен.

— Какво е това? — пита той, когато я вижда.

Гретхен спира с ръка на капачката.

— Матилде каза да му сипя аперитив.

Арно за първи път поглежда към мен. Сигурен съм, че ще й каже да прибере бутилката, но той само свива рамене.

— Щом иска да се трови с това, негова си работа.

Гретхен сипва доста голяма доза в една малка чаша и пълни друга с вода. Поставя и двете на масата пред мен. Благодаря й с усмивка и наливам малко вода в прозрачната кехлибарена течност. Образува се облак и съдържанието на чашата се замъглява. Отпивам и усещам как алкохолът затопля гърлото ми.

Арно ме наблюдава, докато оставям чашата на масата.

— Истинска отрова — повтаря той.

Вдигам чашата като за тост, правя го с насмешка. Не знам дали е отрова, или не, но вкусът е по-добър от този на неговото вино. Мишел започва раздразнено да се върти. Арно го подхвърля нагоре-надолу.

— Хей, хей, не прави така, ясно?

— Би трябвало вече да е в леглото — казва Матилде и вдига поглед от тенджерата, в която бърка нещо.

— Не искаше да си ляга.

— Уморен е, ако го сложиш в леглото, той…

— Казах, че не искаше да си ляга.

Изведнъж настъпва тишина. Единственият звук, който се чува в кухнята, идва откъм врящата тенджера. Матилде остава с наведена глава. Бузите й може и да са се зачервили от горещината на печката, но преди малко не бяха червени. Арно я поглежда настойчиво и след това подава Мишел на Гретхен.

— Вземи го. Трябва да го преоблечеш.

— Но, татко…

— Прави каквото ти казвам.

Матилде оставя лъжицата.

— Аз ще го взема.

— Ти готвиш. Гретхен може да го направи.

— Предпочитам…

Арно вдига пръст и й дава знак да замълчи, след това насочва пръста си към нея като цев на пушка, държи го така, докато тя навежда глава и се връща обратно към тенджерата. След това прави знак на Гретхен.

— Отивай.

Гретхен изхвърча от кухнята с детето. Арно бавно отива до печката и подушва врящите тенджери. Взема лъжицата от ръката на Матилде и опитва соса.

— Още пипер.

Тя послушно слага още пипер, а той сяда до масата, като се отпуска на стола с въздишка, която повече прилича на грухтене. Разбира се, на неговия стол.

— Виждам, че горната част на къщата е почти готова — казва той, след като се е настанил.

Отпивам глътка пастис.

— Почти.

— Колко смяташ, че ще ти отнеме да довършиш останалото?

Оставям чашата на масата. Не искам да мисля за бъдещето.

— От тази стена ли? Не знам. Може би няколко седмици. Защо?

— Просто искам да знам.

Докато говорим, Матилде отмества тенджерата от котлона и тихо се измъква навън. Дори и да го е забелязал, Арно не възразява. Взема отворената бутилка вино, която стои на масата, и си налива една чаша. Отпива и прави гримаса. До бутилката има кошничка с хляб. Отчупва парче и започва да го дъвче, докато пие.

Седим на масата мълчаливо, единственият звук идва откъм врящите гозби. Все още не знам защо съм поканен. Предположих, че е защото го покрих пред полицията, но сега започвам да подозирам, че има и друга причина. Арно не си пада по благодарностите.

Гретхен се връща в кухнята. Без да се суети, отива право при печката и връща тенджерата на котлона. Арно дори не я поглежда. Или не е забелязал тайното споразумение между дъщерите си, или предпочита да се прави, че не вижда. Въпреки напрежението между тях Матилде и Гретхен очевидно могат да се съюзяват при нужда.

Довършвам пастиса. Арно вижда празната чаша и плъзва към мен бутилката с вино.

— Ето. Чувствай се като у дома си.

Не мога да преценя дали се шегува, или не.

„Специалното“ ястие е обезкостено свинско филе, оваляно в сол и розмарин и опечено с необелени глави чесън. Кухнята се изпълва с тежката му миризма, когато Матилде го вади съвсем вряло от фурната. Нарязва месото до печката и поставя капещите парчета в чинии, които Гретхен носи на масата. На нея вече са сервирани купи с дребен лук, пюре от кестени, цвекло и задушени картофи. Арно пръв си сипва от всичко.

Гретхен донася своята чиния на масата. Среща погледа ми, докато сяда, и ми се усмихва. Правя се, че не виждам, и се надявам и баща й да не е забелязал. Надеждата е напразна.

— На какво се хилиш?

— На нищо.

Арно я поглежда гневно.

— Нещо, да не би да съм пропуснал? Някой виц?

— Не си.

— Тогава защо се хилиш като магаре?

— Не се хиля.

— Да не мислиш, че съм сляп? — срязва я Арно, лицето му става все по-червено и точно когато се кани да каже още нещо Матилде слага една чиния на масата и бута бутилката с виното.

— О, съжалявам.

Бързо я изправя, но рубинената течност вече се е разляла. Арно дръпва стола си назад, за да не го покапе виното, което се излива от ръба, а Матилде изтичва за парцал.

— Внимавай какво правиш — сопва се той, докато тя попива разлятото вино.

Но това отвлича вниманието му. Матилде донася нова бутилка, сипва на мен и на Арно, а после налива по малко на себе си и на Гретхен. Гретхен се намръщва.

— Само толкова ли?

— Засега — отговаря Матилде и оставя бутилката на масата.

— Татко! — протестира Гретхен.

Арно й кимва в знак, че е готов да удовлетвори каприза й. Гретхен хвърля победоносен поглед на сестра си и пълни чашата си до ръба.

Матилде мълчаливо сяда на стола.

Арно е начело на масата, срещу него съм седнал аз, а Матилде и Гретхен са от двете ни страни. Вече е започнал да се храни, но аз изчаквам Матилде. Сосът е от горчица и сметана, не е прекалено лют и към него е прибавен сосът от месото. Свинското е превъзходно.

— Чудесно е — казвам аз.

Похвалата ми е насочена към Матилде, но Арно ме прекъсва:

— Би трябвало. Никъде няма да откриеш по-добро свинско от това.

Набожда парче месо на вилицата си. Челюстите му се движат енергично, докато дъвче, мускулите под ушите му се издуват. Преглъща и поглежда към мен.

— Познато ли ти е?

Нямам представа за какво говори. Набожда следващото парче и размахва вилицата си пред мен.

— Това. Не го ли познаваш? Би трябвало, нали ти помогна да го убием.

Спирам, докато режа месото, но само за секунда. Няма да му доставя това удоволствие.

— И аз си мислех, че ми изглежда познато.

— Прави го още по-вкусно, нали? Друго си е, когато знаеш откъде идва.

Арно си сипва отново, без да предложи на друг.

— Разбира се, Матилде не е съгласна. Мисли, че свинското „не е чисто“. Нали така, Матилде?

Едва сега забелязвам, че в чинията на Матилде има само зеленчуци. Тя не вдига поглед от нея.

— Просто не ми харесва — отвръща тя тихо.

— Не й харесва — Арно изпива половин чаша вино наведнъж. Гледа лошо. — Няма нищо против да яде пилешко, патешко или заешко. Но не и свинско. Защо е така според теб?

— Хората харесват различни неща — казвам аз.

Нямам никакво намерение да я защитавам. Единственото, което искам в този момент, е да приключим с яденето и да се върна отново на тавана. Арно ме поглежда замислено.

— Така ли било — отговаря той сухо и допива виното.

Останалата част от бутилката бързо изчезва по същия начин. Арно яде и пие с някаква войнствена съсредоточеност, доминира над всички на масата и сякаш всеки момент е готов да избухне. Но успяваме да изядем основното без експлозии. След него следва козе сирене, същото остро на вкус полуузряло сирене, което Матилде приготвя. Аз отказвам, но Арно си маже обилно върху големи филии хляб.

Навън почти се е стъмнило. Когато Матилде пали високата настолна лампа, светлината й веднага превръща полумрака зад прозореца в пълна тъмнина. Двете с Гретхен започват да разчистват масата и аз ставам с чиния в ръка, но Арно ми прави знак да седна.

— Те ще се оправят.

Дояжда още едно парче хляб със сирене и избърсва устни с върха на пръстите си. Въпреки отпуснатата поза усещам в него напрежение. Дръпва рязко стола си назад.

— Хайде, ела да отидем в хола.

И Матилде, и Гретхен го поглеждат учудено, докато той излиза от кухнята. Сега пък какво, питам се, докато неохотно го следвам.

Арно минава през вратата в далечния край на вестибюла. Стаята е дълга и тясна и най-вероятно се простира по цялата ширина на къщата. Когато влизам вътре, виждам, че е коленичил пред камината и пали с клечка кибрит намачкания вестник под полуизгорелите пънове. След като огънят се разпалва, той хвърля клечката и се изправя, коленете му силно изпукват. Посочва ми безцеремонно един от столовете.

— Сядай.

Сядам, но не точно там, където той сочи. В стаята има диван и няколко стола, почти всички обърнати към камината. Избирам един дървен стол с извити подлакътници, който само изглежда удобен. Въпреки горещината навън в стаята е хладно, мирише на застояло и на стари мебели. В единия ъгъл има телевизор, който изглежда толкова древен, че сигурно е черно-бял. Забелязвам, че единият от прозорците е закован с дъски, спомен от посещението на Дидие предишната вечер.

Арно пали една лампа и отива до бюрото с подвижен капак. От двете му страни има два малки шкафа. Той отваря единия и вади бутилка и две чаши.

— Обичаш ли коняк?

Едва преодолявам изненадата си и казвам „да“. Налива по малко в двете чаши и прибира бутилката. Подава ми едната чаша и сяда на стола с висока облегалка от другата страна на камината. Настанява се много внимателно и после отпива от чашата си.

— Ааа…

Намества се по-удобно в стола. Аз също отпивам от питието. Светлозлатистият алкохол има мек вкус и сякаш се изпарява в устата ми, преди да достигне до гърлото.

— Трийсетгодишен коняк — казва Арно.

— Много е хубав.

Поне е доста по-добър от виното му. Но аз седя като на тръни и не мога да му се насладя. Убеден съм, че скоро ще трябва да платя за това удоволствие. Не знам какво си е наумил Арно, но никак не съм сигурен, че искам да го чуя. Отпивам още една глътка от коняка и започвам да оглеждам стаята. До камината, на една малка маса с шест крака, са поставени снимки в рамки. Най-новите са на Гретхен, когато е била съвсем малка. Най-голямата, която се вижда много добре, макар че е поставена най-отзад, е на тъмнокоса жена с малко момиченце.

Арно забелязва, че гледам снимката.

— Това са жена ми и Матилде.

— Много си приличат.

Той кимва, вперил поглед в снимката.

— Гретхен прилича повече на мен.

— Жена ти е била учителка, нали?

Въпросът ми е съвсем безобиден, но той ме поглежда остро. Явно се пита откъде знам, макар че не ми задава въпроси. Вади лулата от джоба на ризата си и започва да я пълни.

— Да, когато се запознахме, Мари беше учителка. Но след това се отказа. Тук имаше достатъчно работа.

— И въпреки това е учила Матилде.

Думите ми предизвикват нов изпитателен поглед.

— Искаше да го направи. Английски, немски, италиански, смяташе, че Матилде трябва да научи всички езици. Особено италиански. Заради културата. — Пали лулата си, дръпва от нея и изсумтява пренебрежително, после продължава: — Няма място за култура в една ферма. А като се замисля, и в реалния свят. Но въпреки това я учеше.

Стиска с устни дръжката на лулата. В думите му няма и помен от съчувствие или обич. Спомням си за сватбената снимка, оставена в неизползваната спалня, и ми става мъчно за жената.

Посочвам с глава снимката.

— На колко години е Матилде тук?

— Десет или единайсет. Направена е, преди Мари да се разболее.

Вади лулата от устата си и укорително насочва дръжката към мен. Синият дим се носи от чашката и изпълва стаята с тежък, сладък аромат.

— И за това си чувал, нали?

— Знам, че е починала.

— Така е, почина. В крайна сметка. От някаква болест, която изтощи организма й. Последните шест месеца не можеше дори да става от леглото. Остави ме да се мъча да се справям с фермата сам, с болна жена и две малки деца. Лекарите казваха, че може да е това, може да е онова, но така и не разбраха какво й е. Нищо чудно, че не успяха да я излекуват. Предвзети копелета.

Арно ядно допива остатъка от коняка и се изправя. Взема чашата ми, без да ме пита, и отива до бюрото.

— Светът е пълен с хора, които си мислят, че знаят повече от теб — заявява той и налива коняк в чашите. Връчва ми моята и се връща на мястото си, като взема и бутилката. Изражението му е мрачно и потиснато, докато отново пъха лулата в устата си. — Все ще се намери някой, който смята, че има право да ти казва какво да правиш. Лекарите. Съседите. Полицията.

Хвърля бърз поглед към мен.

— Всички тези хора, които приказват празни приказки за правата на човека, за свободата, за важността на обществото. Общество! Ха! Обществото няма нищо общо със свободата, то само ти нарежда какво да правиш.

Отпива от чашата и я оставя на подлакътника толкова рязко, че част от трийсетгодишната напитка се излива от ръба.

— Човек има право да изживее собствения си живот както намери за добре. Да вземем теб например. Ти дори не си французин. Чужденец си. Англичанин, но аз нямам нищо против това. Освен това какво друго знам за теб? Абсолютно нищо. Като изключим факта, че има нещо, което криеш.

Опитвам са да запазя пълно спокойствие, ще ми се да не бях пил толкова. Той се ухилва.

— Не се безпокой, това си е твоя работа. Каквото и да криеш, хич не ме интересува. Държиш се дискретно и това ми харесва. Няма значение какво криеш или от какво бягаш. И ти като мен не си част от обществото.

Арно отново отпива и ме наблюдава през цялото време.

— Защо излъга полицията?

Рязката смяна на темата ме сварва неподготвен.

— По-добре ли щеше да е да им кажа истината?

— Не е там работата. Можеше да ми стовариш голяма беля, ако им беше казал за капаните, но не го направи. Защо?

Опитвам се да измисля нещо любезно и уклончиво, но усилието е прекалено голямо. Просто свивам рамене и го оставям да мисли каквото си иска.

Той се усмихва.

— Ние с теб си приличаме много повече, отколкото предполагаш. Какво знаеш за Луи?

Отпивам от коняка, не съм сигурен накъде води въпросът.

— Не много.

— Но си задаваш въпроси, нали? Защо не обичаме да говорим за него? И защо онези говеда от града се отнасят така с нас?

Отново свивам рамене, разговорът все по-малко ми харесва.

— Не се безпокой, не те обвинявам — казва Арно, прави гримаса и вади лулата от устата си, сякаш му е загорчало. — Луи беше абсолютен развейпрах. Изкарваше си хляба, като поработваше по строежите, но беше пълен с велики идеи. Винаги кроеше някакви планове. Като лозите, които купихме евтино. Или статуите. Той имаше подемна техника и пикап, а аз имах място, където да ги държим, докато ги продадем. Разбира се, тогава не знаех, че бърка под полата на голямата ми дъщеря. — Арно поглежда намръщено лулата си. — Не мога да виня Матилде. Луи е способен да подмами дори мухи от кравешко лайно. Матилде трябваше да се замисли, преди да допусне да забременее, но тогава Луи видя големия си шанс. Поиска да се ожени за нея. Нали разбираш, не за да постъпи както е редно. Просто реши, че така може да се добере до всичко това… — Прави жест, който обхваща къщата и земите зад нея. — Това, което не знаеше обаче, е, че когато умра, всичко ще остане за Мишел. Разбира се, ще се погрижа за Гретхен и Матилде, но те няма да получат фермата. Нито пък някой от съпрузите им. Направил съм всичко необходимо, за да не стане така. Голямата ми грешка беше, че казах за това на Луи. И тогава той разкри истинската си същност. Каза ми, че е намерил купувач за статуите и че познава някой в Лион, който има още статуи за продан. Каза, че ще получим двойна цена, и аз като истински глупак му повярвах. Броих му парите, а освен това му дадох и да покрие разходите си, и оттогава повече не сме го виждали. Открадна парите и изостави майката на детето си, сякаш е боклук!

Горката Матилде, мисля си аз. Досещах се за края на историята. Дори Арно да я разказва предубедено, пак е било унизително за нея.

— Тогава, разбира се, всички започнаха да приказват и да клюкарстват зад гърба ни — продължава Арно с горчивина в гласа. — Не можех да разкажа на никого за проклетите статуи, а и това надали щеше да промени нещата. Луи беше много популярен в града, един от тях. Така че, каквато и да е била причината да замине, вината нямаше да е негова, нали разбираш? Нямаше значение, че е преспал с дъщеря ми и е предал доверието ми. О, не, никога не биха го обвинили в това. Ние бяхме виновни, че се е махнал, защото очевидно сме го принудили да го направи!

Бутилката се удря в чашата, докато той си налива още коняк. Имам чувството, че отхапва глътките.

— Онези тесногръди копелета отдавна чакаха повод. Тормозеха дъщерите ми, дори Гретхен, всеки път, когато отиваха в града. Когато ние спряхме да ходим, започнаха да идват те. Обаждаха се по телефона и говореха мръсотии, една вечер някой се опита да подпали плевнята. Сипаха захар в резервоара на трактора. Затова прекъснах телефона и оградих фермата с бодлива тел. Разгласих, че съм сложил капани, та копелетата да знаят какво ги очаква, ако стъпят в земите ми.

И не само тях, мисля си аз. Но Арно не би схванал иронията.

— Защо ми разказваш всичко това?

— За да знаеш точно каква е ситуацията. Защото си държа устата затворена, докато полицаите те разпитваха.

Не му вярвам. Явно има други планове, но каквито и да са те, няма да ги разбера сега. Арно се изправя и ми дава знак, че аудиенцията е свършила.

— Стига приказки за тази вечер. Утре трябва да се хванем за работа рано.

— И какво ще правим?

— Ще махнем капаните. Полицаите ме питаха за тях. Онези копелета от снощи сигурно са им разказали нещо — казва той и изведнъж ме поглежда подозрително. — Ти сигурен ли си, че не си казал на никого?

— Вече ти казах, че не съм.

Казах на Жан-Клод, че съм наранил крака си в гората на Арно, но това е всичко. Явно не му минава през ума, че съседите, към които изпитва такова презрение, не се чувстват длъжни да пазят тайната му, особено след като стреля по тях. Такива противоречия очевидно не означават нищо за Арно.

— Онази дебела полицейска свиня ми изнесе цяла лекция, че капаните били незаконни. Незаконни! На собствената ми земя! — гласът му трепери от гняв. — Казах им, че си е лично моя работа какво правя тук и кракът им да не стъпва, освен ако не дойдат със заповед за обиск.

При тези думи ме побиват тръпки.

— Мислиш ли, че ще го направят?

— Откъде да знам? Но дори и да дойдат, няма да им направя удоволствието да открият каквото и да било.

— И искаш да ти помогна?

— Точна така.

Арно отмята глава и изпива остатъка от коняка, жилите на врата му се опъват като въжета. Премлясква от удоволствие, оставя чашата и се ухилва. На светлината на огъня лицето му изглежда лукаво, но погледът му е суров както винаги.

— Освен ако не искаш да обясниш на полицаите защо излъга днес.

* * *

Конякът на Арно бучи в главата ми, докато се връщам обратно в плевнята. Нощта е неестествено ясна, за разлика от бъркотията в мислите ми. Преминавам през двора леко на зигзаг, бастунът ми се пързаля по облите камъни. Във вътрешността на плевнята е тъмно, а фенерът е горе. Напипвам една празна бутилка от вино и събарям няколко други около нея. По земята се посипват ледени капки вода, докато пълня бутилката от крана, след това поставям ръцете си под него и наплисквам лицето си.

Така е по-добре.

Изкачвам се по стълбите доволен, че най-после съм в познатата обстановка на таванското помещение. Затварянето на капака в пода е твърде голямо усилие, затова го оставям отворен. Бастунът ми се плъзга и пада на пода, когато се опитвам да го подпра на стената, но сега не ми се занимава да се навеждам, за да го вдигна. Едва успявам да сваля фланелката си и след това се строполявам на леглото както съм по дънки. Иска ми се да сваля и тях, наистина ми се иска, но от обилната вечеря и от алкохола клепачите ми тежат като олово. Затварям ги само за няколко секунди. След минута ще стана и ще се съблека.

След минута…

Отново съм в старата стая, в старото легло. Усещам как матракът се раздвижва и след това топлото й тяло се плъзва до моето. Устните й ме докосват, леки като перо върху бузата ми. В гърдите ми пламва щастливо пламъче, че тя е тук и всичко отново е нормално. Но дори докато го осъзнавам и започвам да реагирам, знам, че нещо не е на ред. Усещането се засилва, когато се притиска до мен, ароматът, очертанията й са различни.

Меката й коса пада върху кожата ми, докато ръката й ме гали, след това отварям очи и се озовавам обратно в таванското помещение, а лицето на Гретхен е само на сантиметри от моето.

За секунда-две инстинктът почти надделява. След това се разбуждам напълно и идва шокът. Изправям се и я избутвам от себе си върху матрака.

Тя започва да се смее.

— Изплаших ли те?

И главата, и сърцето ми пулсират едновременно. Отдръпвам се по-далече от нея.

— Какво правиш?

— Ти как мислиш?

Очите и зъбите й блестят в тъмнината. Облечена е само с къса бяла тениска.

— Не се ли радваш да ме видиш?

— Не трябва да си тук.

— Защо? Всички спят. А ти си доволен, че съм тук, усещам го.

Ръката й се протяга към дънките ми. Отблъсвам я.

— Трябва да си вървиш.

— Не го казваш сериозно.

— Напротив.

Премятам крака през матрака и ставам. Последното нещо, от което имам нужда, е да се забъркам с Гретхен, но е по-лесно да си го напомням, когато не лежа до нея.

Дори на лунната светлина забелязвам объркването й.

— Защо? Какво има? Не ме ли харесваш?

— Виж… — започвам аз и спирам. — Не става въпрос за това. Просто… мисля, че трябва да си вървиш.

Настъпва мълчание. Опитвам се да измисля какво да кажа, как да я накарам да си тръгне, без да предизвикам нов истеричен пристъп. Ако отново започне да говори за Матилде, положението може да стане много неприятно. Тогава виждам усмивката й, белите й зъби светят в тъмнината.

— От татко ли те е страх? Кажи, страх ли те е?

Продължавам да мълча и я оставям сама да си направи изводите. По-лесно е да я оставя да повярва в това, а и в твърдението й има известна доза истина. Тя коленичи на леглото.

— За какво искаше да говори с теб татко? Не може да ти е бил сърдит, щом те е почерпил с най-хубавия си коняк. Знам, защото измих чашите.

— Говорихме за фермата.

— Лъжец — разсмива се тя. — Не се безпокой, няма да му позволя да те нарани. Освен ако не се държиш лошо с мен.

Не мога да разбера дали се шегува.

— Иска да му помогна с капаните. Само след няколко часа ще трябва да ставам…

— Има много време.

— Гретхен…

— Добре, ще си отида. Не искаме татко пак да те изрита надолу по стълбите.

Отново е в добро настроение. Отивам до капака в пода, а в това време тя става от леглото. Лунната светлина се отразява в косата й, краката й са дълги и голи под късата фланелка. Изглежда прекрасно и за момент съм доволен, че заспах с дънки.

Спира пред мен, поглежда ме с дяволита усмивка и леко погалва ръката ми.

— Няма ли поне да получа целувка за лека нощ?

— Не и тази вечер.

— Никак не си забавен.

Тя се нацупва, все още не е напълно готова да се откаже от намеренията си. Усещам как пръстите й се плъзгат по бицепса ми и стигат до лепенката. Виждам как се намръщва, докато я опипва.

— Какво е станало с ръката ти? — пита тя.

[1] Типично френска силно алкохолна анасонова напитка. — Б.пр. ↑

Лондон

Тъкмо мия чашите в бар „Зед“, когато клиентът влиза вътре. Имам чувството, че съм го виждал, но не се замислям особено. Не проявява никакъв признак, че ме познава, когато Ди му сервира бирата, взема я и се отдалечава към една маса в задната част на бара.

Скоро забравям за него. Човек среща много хора, когато работи на място като това. Отдавна не броя клиентите, които съм обслужил през месеците, откакто съм в бара. Постъпих на работа тук, когато напуснах езиковата школа. Исках да започна начисто, а там прекалено много неща ми напомняха за времето, прекарано с Клоуи. След като се изнесох, известно време останах при Калъм, спях на дивана в хола, докато си намерих един тавански апартамент във „Фулъм“. Не е нищо особено, но поне има къде да закача филмовите постери и да прибера дивидитата си. Освен това е само временно, докато събера достатъчно пари, за да отида във Франция. Това е новият ми план, работата ми в бара е част от „започването начисто“.

Но въпреки това все още съм тук.

Някак все не идва подходящият момент да тръгна. Винаги е следващата седмица, следващият месец, следващият не-знам-какво-си. Междувременно в бар „Зед“ не е толкова лошо. Намира се на доста модно място и през деня привлича чиновниците, които могат да си позволят обедното ни меню. Хората, които се събират вечер, са не по-малко заможни и се впечатляват от огромните огледала зад плота от неръждаема стомана. Собственикът Сергей си го бива. Той и приятелят му Кай помагат, когато стане много натоварено. Има и далеч по-лоши места за работа.

Освен това съм тук само временно.

Мъжът, който влезе преди малко, идва до бара за още една бира. Този път го обслужвам аз. Все още не мога да се сетя кой е. Едър, с доста груб външен вид, който го отличава от обичайните посетители. Докато му наливам бирата, поглежда към вратата, после към часовника си.

Точно в този момент се сещам кой е.

Не вдигам поглед, докато му давам рестото. Той се връща обратно на масата си. Продължавам да го наблюдавам, докато обслужвам другите клиенти. Очевидно има уговорка с някого и не му е приятно, че е принуден да чака.

Може да е всеки. Но аз вече знам кой ще дойде. И съм толкова убеден в това, че ми се вие свят.

Изнасям лед от кухнята, когато Джулс пристига. С него са две крещящо облечени момичета, които се олюляват пиянски, докато се приближават към масата, на която седи Лени. Заковавам се на място, когато ги виждам, след това се обръщам и влизам обратно в кухнята.

— По дяволите, Шон, гледай къде ходиш! — негодува Сергей, като се мъчи да не обърне таблата, в която съм се блъснал.

— Извинявай — казвам аз и бързо се дръпвам встрани. — Виж, имаш ли нещо против, ако за малко не работя на бара? Мога да измия чиниите или нещо подобно.

— Шегуваш ли се? Може би искаш да седнеш и да си вдигнеш краката, а аз да ти донеса кафе?

Бутва вратата с крак и изчезва в бара, като продължава да мърмори.

— По дяволите! — изругавам, докато вратата се затваря.

— Някакъв проблем ли има? — Ди вдига поглед от маслините, които насипва в малки чинийки.

— Не, всичко е наред.

Поемам дълбоко въздух и излизам отпред.

Решавам, че е най-добре да се държа така, сякаш Джулс го няма. За известно време тактиката ми работи. В заведението има много хора, а когато не го виждам, ми е по-лесно да не мисля за него. Лени отново идва на бара, но този път го обслужва Ди. Не ми обръща внимание също както и преди и аз започвам да се надявам, че ще си допият питиетата и ще си тръгнат, без Джулс да ме забележи.

Но когато се канят да тръгнат, всичко се обърква. Поглеждам през една пролука в тълпата и виждам, че четиримата са станали. И точно в този момент, сякаш съм го извикал, Джулс се обръща и ме вижда.

Отмествам поглед и започвам да обслужвам друг клиент. Опитвам се да се държа така, сякаш не се е случило нищо, но когато вземам една чаша от полицата, събарям още две. Те се разбиват на пода.

Както обикновено при звука на счупено стъкло, шумът замира, но след малко хората отново подхващат разговорите си. Сергей ме поглежда гневно от края на бара. Вземам лопатката от плота и се навеждам, за да събера счупените стъкла, радвам се, че имам причина да се скрия за малко.

Когато се изправям, виждам, че Джулс се е облегнал на бара.

Не му обръщам внимание, изхвърлям счупените стъкла и продължавам да сервирам напитки. През цялото време усещам, че ме наблюдава. Накрая на бара не остава никой друг, освен него. Повече не мога да се преструвам, че не го виждам.

Заставам срещу него, а между нас е плотът от неръждаема стомана. Джулс изглежда загорял от слънцето и във форма, макар че, когато обръща глава, светлините на бара осветяват дълбоките сенки под очите му, които приличат на синини. Усмихва се със същата полуусмивка, която добре помня.

— Значи вече не си учител? — пита той и демонстративно се оглежда наоколо. — Чудесна клиентела имаш тук. Оставят ли добри бакшиши?

— Какво искаш?

— Е, хайде, не се дръж така. Не трябва ли да ме попиташ какво бих искал за пиене? Извинете, господине, какво бихте желали? Или нещо подобно.

Един мъж и една жена се приближават до бара. Мъжът ми маха с ръка.

— Чаша „Шабли“ и…

— В момента разговарям с него — прекъсва го Джулс, без да се обърне.

— Исках само…

Джулс не откъсва поглед от мен.

— Разкарай се!

Мъжът си дава вид, че се ядосва, но го прави твърде вяло. Оставя се жената да го отведе настрани.

Джулс отново ми се усмихва. Зениците на очите му са като глави на топлийки. Повтарям си, че той не означава нищо за мен, че трябва да го оставя да каже каквото иска и да си ходи. Но изобщо не съм подготвен за следващите му думи.

— Ще кажа на Клоуи, че съм те видял — заявява той и вдига вежда. — Не знаеше, че отново сме заедно, нали?

Не знаех. Не съм виждал Клоуи, откакто се изнесох. Мислех да й предложа да остана при нея, докато направи аборта, но после се отказах. Какво прави с живота си Клоуи, вече не ми влиза в работата. Беше ми го показала повече от ясно. Казвах си, че ще е по-добре и за двама ни, ако прекъснем връзката си изведнъж.

Но нямах никаква представа, че се е върнала при Джулс. Доколкото знам, решението за аборта бе изцяло нейно. Предполагах, че това означава, че е скъсала и с Джулс. Изглежда, чувствата са се изписали по лицето ми.

— Очевидно не си знаел — ухилва се той.

— Как е тя?

— Какво те интересува? Нали я изостави?

Стискам чашата така здраво, че кокалчетата на ръката ми побеляват, но в този момент се появява Лени. Макар че Джулс е висок, онзи направо се извисява над него.

— Идваш ли?

— Исках само да поздравя един стар приятел на Клоуи.

Лени ме поглежда пренебрежително.

— Побързай.

Звучи повече като заповед, отколкото като молба. Джулс се изчервява, а Лени отива при двете пияни момичета, които ги чакат.

— Работата ме зове. Ще кажа на Клоуи, че съм те видял. Ще бъде очарована.

Тръгва си, а аз оставам още известно време на място. Един мъж размахва кредитната си карта пред очите ми.

— Хей, ти, сервираш ли, или просто си седиш там?

Обръщам се и влизам в кухнята. Сергей ми казва нещо, но не чувам какво. Излизам през аварийния изход и се озовавам на задната уличка. Тук се носи сладникавата миризма на боклук и урина.

Оставям вратата да се затвори зад гърба ми, облягам глава на стената и затварям очи.

15

— Ей, ти там, буден ли си?

Думи ме вадят от съня. Отварям бавно очи, не знам кой ме вика, не съм сигурен дори дали не съм сънувал. Някой силно блъска по капака в пода и този шум ме убеждава, че не е било сън.

— Хайде, събуждай се, мързеливо копеле такова!

Арно. Първата ми мисъл е за Гретхен. Изправям се бързо в леглото, почти съм сигурен, че все още е тук. Но съм сам, слава богу. Скринът все още е върху капака в пода, там, където го избутах снощи. Може би малко съм се престарал, като се има предвид, че предпазните ми мерки са насочени срещу едно осемнайсетгодишно момиче, но се оказват ефективни и срещу баща й. Още не съм се разсънил, затова в първия момент ме обхваща паника и съм почти убеден, че той знае, че снощи дъщеря му е била при мен, но след това си спомням, че трябва да му помогна да махнем капаните.

— Идвам! — подвиквам му в отговор.

Главата ме боли от лошото вино и коняка на Арно и този начин на събуждане изобщо не помага.

— Хайде, крайно време е! — Чувам как стъпалата скърцат под тежестта му. — Побързай и си довлечи задника долу!

— Дай ми пет минути.

— Давам ти две.

Тежките му стъпки се отдалечават от капака. Изпъшквам, свел глава надолу. Слънцето едва се е показало. Ранната сивкава светлина се процежда в таванското помещение. Единственото, което искам в момента, е да се отпусна на матрака и да поспя още час, вместо това обличам гащеризона и слизам долу. Спирам пред крана, пия жадно и наплисквам лицето и врата си. По брадата ми остават водни капки и студът ми носи временно облекчение от главоболието.

Арно и Лулу ме чакат отвън, той е преметнал през рамо платнена торба с инструменти. Носи пушката си през ръка. Лицето му е пребледняло от снощното препиване, а наболата бяла брада прилича на скреж по бузите му. Поглежда ме намръщено.

— Казах ти да си готов рано.

— Не знаех, че имаш предвид още по изгрев. Ами закуската?

— Какво закуската?

Вече прекосява двора на къщата. Лулу се върти около него и му се радва, сякаш е открила отдавна изгубен приятел, а аз вървя след тях. Очаквам да тръгне по пътя към шосето, но вместо това завива зад конюшнята. Мислех, че вече съм опознал фермата, но тук отзад има пътека, за чието съществуване не знаех. Това ме кара да се замисля какво ли още има, за което дори не подозирам.

Влача крака след него. Чува се птича песен, ясна като камбанен звън в прохладното утро и ниско стелещата се мъгла. Иска ми се да си бях сложил фланелка под гащеризона, потърквам ръце и усещам очертанията на лепенката. Става ми още по-студено, като си спомня амнезията на Гретхен. По някакъв начин тя ми се струва дори по-обезпокоителна от факта, че ме нападна. Може би само се е преструвала, Бог ми е свидетел, Гретхен обича да театралничи. Но това не беше единичен случай — след като подпали снимката, никога повече не спомена за случилото се. Тогава си помислих, че си спомня само онова, което иска, и предпочита да забрави неудобните моменти.

Сега започвам да се питам дали зад това поведение не се крие нещо по-дълбоко.

Пътеката ни отвежда в гъстата гора над къщата, буферната зона между фермата и останалата част от света. Опитвам се да изхвърля мисълта за Гретхен от съзнанието си и да се концентрирам върху това да не се спъна в някой корен. Пред погледа ми е здравият, непреклонен врат на Арно, набразден с хоризонтални бръчки. Прехвърлил е пушката през ръката си и сега със закъснение започвам да се питам дали идването ми с него в тази отдалечена гора е било добра идея. Не знам какво може да е казала Гретхен, но Арно е от хората, които не биха се поколебали да обвинят някого, без да се замислят. Тук никой не би чул изстрела на пушката, а трупът ми би могъл да си остане завинаги между корените на дърветата.

Опитвам се да се отърся от тези мрачни мисли. Ако не друго, Арно поне е прям, ако искаше да ми навреди по някакъв начин, вече щях да съм го разбрал. Освен това главата така ме боли, че ако ме убие, само ще ме отърве от мъките.

Гората е напълно неподвижна, тишината е толкова остра, че всеки звук ми се струва стократно увеличен. Нещо прошумолява на няколко метра от нас. Лулу настръхва и се спуска след него, но Арно я спира с рязка заповед. Кучето неохотно се прокрадва до него и хвърля назад поглед, изпълнен със съжаление.

Пътеката завива, но Арно се отделя от нея и тръгва направо през гората. Тревата е обсипана с капки роса, които оставят тъмни петна по гащеризона ми там, където го докосват. Лулу изтичва пред нас, но Арно отново я вика, хваща я за каишката и я избутва зад гърба си.

— Не се ли страхуваш, че кучето може да попадне в някой капан? — питам аз.

— Не й позволявам да ходи близо до тях.

— Ами ако тръгне сама из гората?

— Тогава вината ще си е само нейна — отвръща той и оглежда внимателно земята пред себе си. — Ето тук.

Има нещо скрито в тревата. Челюстите на капана са отворени, а вътре в него се вижда плоска пластина. Арно взема един изсъхнал клон и бутва пластината. Челюстите на капана изщракват и се затварят, клонът става на трески. Арно сваля торбата от гърба си и вади от нея нещо, което ми прилича на шанцов инструмент, сгънат на две. Първата ми реакция е да се отдръпна, но той го отваря и ми го подава.

— Изкопай клина.

Вземам лопатата и подпирам бастуна си на едно дърво. Понякога се питам дали все още имам нужда от него, но не се чувствам достатъчно уверен да се движа без помощта му. Капанът е вързан с верига за скрития клин. Едната част на шанцовия инструмент е лопата, а другата — кирка. Блъскам с кирката, докато разкопая земята, след това измъквам клина и наоколо се посипва тъмна пръст.

Арно ме чака с един чувал. Пускам капана в него и му подавам шанцовия инструмент.

— Ти го носи — казва той и тръгва обратно към пътеката.

Изкопаваме още две капана, преди да стигнем до онази част на гората, която ми е позната. Поглеждам надолу. Гледката на фермата, дърветата и езерото се е запечатила в съзнанието ми като лош сън. Арно ме чака до едно дърво. По корените над земята има следи от нож. Наблизо е захвърлена празна бутилка от минерална вода. Затвореният капан лежи до дънера на дървото, по зъбите му е полепнало нещо черно.

— Хайде — обажда се настойчиво Арно. — Какво чакаш?

Оставям шанцовия инструмент на земята.

— Този можеш и ти да го изкопаеш.

В очите му проблясва злобно пламъче.

— Да не би да ти навява лоши спомени? Не се безпокой, повече не може да ти навреди.

Не му отговарям. Усмивката изчезва от лицето му. Хвърля чантата и пушката на земята, грабва инструмента и започва да копае, като замахва, без да гледа дали ще улучи земята, или корените на дървото. Той е силен, но клинът е закопан дълбоко, както добре знам от личен опит. Отнема му повече време да го разхлаби, отколкото останалите отнеха на мен, и преди да свърши, Арно здравата се е изпотил. Разкопчава ризата си и отдолу се показва бялото му, безкосместо тяло. Навежда се, за да извади клина, спира изведнъж и поставя ръка на кръста си.

— Сложи го в чувала — нарежда ми той, но лицето му е посивяло. — Или и това е против принципите ти?

Отдалечава се и ме оставя да довърша. Вдигам капана, като го държа за клина. По него все още личат следи от опитите ми да го отваря. Той се завърта бавно на веригата, отвратително парче метал, изцапано с кръв.

Пускам го в чувала.

Из цялата гора има капани. Всеки път, когато напълним някой от чувалите, които Арно е донесъл, го оставяме до пътеката, за да го приберем по-късно. Капаните са добре замаскирани, скрити между корените на дърветата или в туфи трева, един дори е поставен в малка цепнатина и е покрит с клони и трева отгоре.

Арно безгрешно се насочва към всеки от тях, открива ги без колебание. Полупълният чувал се удря в крака ми, докато вървя подире му към следващия капан. Около него е израснала висока трева, така че се вижда единствено веригата. Арно търси пръчка, с която да разчисти тревата.

— Какъв е смисълът? — питам аз.

— Смисълът на какво?

Оставям чувала с капаните на земята.

— На тези неща.

— Да държат хората далеч, ти какво си мислиш?

— Онази нощ с нищо не помогнаха.

Арно стиска силно зъби.

— Проработи им късметът.

— А на теб не ти проработи, така ли?

— Какво искаш да кажеш?

— Мислиш ли, че щеше да се разминеш само с предупреждение от страна на полицията, ако някой беше стъпил в капан?

— Мислиш ли, че ми пука?

— Тогава защо ги махаме?

— Защото не искам да им доставям удоволствието да ги открият. След седмица-две, когато всичко се размине, ще ги поставя отново — заявява той и ми хвърля странен поглед. — А ако някой се хване в капана, мислиш ли, че ще може да каже на полицията какво се е случило?

Изчиства остатъка от трева около капана и се изсмива.

— Този няма нужда да го затваряме.

От затворените челюсти на капана висят останките на заек. Сигурно е престоял там няколко месеца. Мухите и червеите вече са свършили работата си, останала е само изсъхнала топка от кости и козина.

Арно го побутва с крак.

— Махни го.

* * *

Сутрешният хлад и мъглата отдавна са се вдигнали, когато Арно най-после обявява почивка. Слънцето наднича през клоните, все още не е станало горещо, но вече намеква за жегата, която ще последва. Спираме на място, където една равна скала се показва от земята и оформя идеално място за сядане. Арно подпира пушката си и се настанява на нея. Аз се стоварвам на земята, доволен, че най-после е дошло време за почивка.

— Още колко капана остават?

— Има още много в гората край езерото. Защо? Да не би да се умори?

— О, не, ужасно се наслаждавам на това преживяване.

Арно изсумтява, но не благоволява да ми отговори. Докато се опитвам да не мисля колко време остава до закуска, той бърка в торбата и вади оттам пакет, увит в непромокаема хартия. И двамата с Лулу го наблюдаваме внимателно. Вътре има две парчета студени пилешки гърди. За моя най-голяма изненада той ми подава едното.

— Вземи.

Вземам го, преди да е променил решението си. Започва отново да рови в торбата и този път вади пластмасова бутилка за вода и един хляб.

— Хлябът е от вчера — казва той пренебрежително и го разделя на две.

За мен това няма никакво значение. Храним се мълчаливо и пием вода от едно и също шише, макар че, забелязвам, и двамата бършем гърлото му, преди да отпием. От време на време подхвърлям по някой залък на Лулу, която е успяла да се самоубеди, че умира от глад. Арно не й обръща никакво внимание.

Когато привършва с храненето, вади лулата си и я пълни. С удоволствие бих се присъединил към него, но в бързината да изляза тази сутрин съм забравил цигарите си.

— Как е гърбът ти? — питам го.

Опитвам се да се държа любезно след закуската, която ми предложи. Арно захапва лулата и ме поглежда през кълбата дим.

— От копаенето не става по-добре.

След това и двамата замълчаваме. Арно изглежда твърд като скалата, върху която седи. В един момент забелязвам, че ме наблюдава, но той отмества поглед, без да каже нищо. Усещам в него някакво напрежение и това отново подклажда предишната ми параноя. Взема пушката, присвива очи и поглежда по дължината й.

— Е, харесва ли ти щедростта на дъщеря ми?

По дяволите, мисля си, и се питам какво ли му е казала Гретхен.

— Какво искаш да кажеш?

Той ме поглежда раздразнено. Оставя пушката и започва да си играе с лулата.

— Матилде те глези като новородено. Готви ти, сменя ти превръзката.

— О, това ли! Наистина е… много мило от нейна страна.

Вади лулата от устата си, изчиства някаква невидима прашинка от нея и я захапва отново.

— Какво мислиш за нея?

— Не те разбирам.

— Въпросът ми е съвсем ясен. Какво мислиш за Матилде? Привлекателна жена, нали?

Арно би могъл да се обиди, независимо от отговора, затова залагам на истината.

— Да, така е.

Изглежда, точно това е искал да чуе. Дръпва от лулата си.

— Никак не й е лесно. Върши цялата домакинска работа. Грижи се за Гретхен, откакто майка й почина. А сега сама трябва да поеме и всички грижи за бебето. Не е лесно.

Не съм забелязал той самият да се опитва по някакъв начин да улесни живота й.

— Бог ми е свидетел и за мен нещата не са никак лесни — продължава той. — Отгледах сам две дъщери. На място като това човек има нужда от син. Някой, който може да работи заедно с него и един ден да поеме нещата в ръцете си. Все се надявах Мари да ми роди момче, но не стана. Само момичета. Казвам ти, направо благодарих на Бога, когато Мишел се роди. Не е никак лесно да си заобиколен само от жени.

Арно изчуква лулата си в скалата и гледа към нея вместо към мен.

— И въпреки това на Матилде й е още по-трудно. Хубава, привлекателна жена, все още млада. Има нужда от мъж. В най-добрия случай това би бил съпруг, но аз гледам реалистично на нещата — той свива устни и все още гледа лулата. — Разбираш ли какво казвам?

Накланям глава уклончиво.

— Бедата е, че мъжете наоколо не струват нищо. Всичките са тесногръди и ограничени. Половината от тях биха изчукали и крава, стига да намерят стол, на който да стъпят, но когато става въпрос за неомъжена жена с дете от друг… — Въздишката му е малко пресилена. — Човек би помислил, че могат да проявят повечко здрав разум и няма да се оставят да бъдат заслепени от предразсъдъците. Аз няма да живея вечно, а Матилде е най-голямото ми дете. Ще минат много години, преди Мишел да порасне достатъчно, за да поеме фермата, а и никой не може да каже дали дотогава ще съм още жив, за да му помагам. Аз съм първият, който ще признае, че това място се нуждае от много работа, но… Не е необходима да си много умен, за да видиш възможностите. Разбираш ли какво искам да ти кажа? — пита той и за пръв път ме поглежда в очите.

— Мисля, че да — отговарям аз.

Все още не мога да повярвам, че говори сериозно.

Той кима доволно.

— Не бих очаквал никой да вземе решение веднага. Но подходящият човек би се замислил, нали?

— Какво разбираш под подходящия човек? — питам аз, като се мъча гласът ми да прозвучи спокойно.

Но може би не успявам да го постигна, защото Арно ме поглежда хитро.

— Човек, който е готов да използва възможностите, които се отварят пред него — натъртва той и добавя по-меко. — Някой, на когото мога да се доверя.

— Както си се доверил на Луи?

Изражението на Арно се променя изведнъж, сякаш е щракнал капан. Прибира лулата в джоба си и се изправя.

— Хайде, и без това загубихме достатъчно време.

Изправям се уморено и се навеждам да взема бастуна си. Чувам зад гърба си изщракването на затвора на пушката. Обръщам се и виждам, че Арно държи пушката надолу, но въпреки това тя е насочена към мен.

Не мърдам. Разбирам, че наблюдава Лулу. Тя е вперила поглед в дърветата и е наострила очи.

— Какво?

— Шшшт!

Прави ми знак да се отместя встрани. Кучето трепери от напрежение. Арно опира приклада на пушката в рамото си и се подготвя да стреля.

— Дръж!

Арно една прошепва думата, но Лулу вече тръгва към гората, промъква се напред с бавни движения. Изминава няколко крачки и спира, вдигнала е едната си предна лапа във въздуха. Все още не виждам нищо. Неочаквано кучето се хвърля напред. В същия момент две птици излитат от тревата пред нея и започват да кръжат, пляскайки шумно с криле.

Изстрелът от пушката на Арно ме кара да подскоча. Едната от птиците пада от небето. Следва втори изстрел. Другата птица променя посоката си и се издига още по-високо. Чува се трети изстрел, но птицата вече се е загубила зад клоните.

Арно изругава тихо. Сваля пушката и започва ядосано да цъка с език. Лулу се завръща подтичвайки, вдигнала е високо глава, а птицата виси от устата й. Арно взема улова и потупва кучето по главата.

— Браво на теб!

Въпреки че е разочарован, стрелбата явно е подобрила настроението му. Мушка птицата — предполагам, че е яребица — в торбата.

— Едно време можех да ги отстрелям и двете. Реакциите ми вече не са като преди. Все повече трябва да се осланям на инстинкта. И непременно да уцеля с първия изстрел — заявява той и ме поглежда студено. — Спреш ли, за да се замислиш, си изпускаш шанса.

Предпочитам да възприема думите му буквално.

— Защо не използваш автоматична пушка?

— Автоматичните пушки са за хора, които не могат да стрелят — казва той и поглажда приклада на пушката. — Това е шестмилиметрова „Лебел“. Едно време беше на дядо ми. По-стара е от мен и пак изстрелва 22-калиброви патрони на четиридесет и пет метра разстояние. Виж колко е тежка.

Неохотно вземам пушката. Оказва се неочаквано тежка. Дървеният приклад е излъскан така, че на допир е като топъл сатен, по средата му има цепнатина. От цевта се носи лека миризма на сяра от току-що изстреляните куршуми.

— Искаш ли да пробваш — пита той.

— Не, благодаря.

Връщам му пушката, а Арно се хили самодоволно.

— Отново ли ти се гади, или просто те е страх от силния шум?

— И двете — отговарям и вдигам торбата. — Ще тръгваме ли?

* * *

Връщаме се обратно в къщата малко преди обед. Напълнили сме с капани половин дузина чували, а дори не сме започнали да прочистваме гората край езерото.

— Ще го свършим някой друг път — казва Арно и слага ръка на гърба си. — Ако полицаите се върнат, първо ще започнат да претърсват гората до пътя.

Чувалите са тежки и неудобни, затова и двамата вземаме по един и го отнасяме във фермата, като оставяме останалите в гората. Арно стоварва шумно своя чувал в двора и грубо ми нарежда да донеса останалите сам. Каква изненада, казвам си кисело, докато той се отправя към къщата. Налага се няколко пъти да се върна, за да донеса и останалите чували, мъкна ги един по един на гръб. Като някакъв Дядо Коледа на старото желязо. Всичко ме боли и отвсякъде по мен тече пот. Спирам на двора, за да си поема дъх, и започвам да смуча нараненото кокалче на ръката си. В кухнята настъпва някакво раздвижване и Матилде излиза навън.

— Това последният ли е? — пита тя и прикрива с ръка очите си от слънцето.

— Последният от гората. Но останаха онези край езерото.

Не мога да преценя дали е доволна от думите ми.

— Искаш ли чаша кафе?

— С удоволствие.

Последвам я вътре. Сами сме в кухнята, ако изключим Мишел, който си играе в дървена кошарка. Сядам до масата, в последния момент се сещам, че не бива да заемам стола на Арно.

— Не се притеснявай, той отиде да си легне — казва Матилде, като вижда, че се отдръпвам. — Нали знаеш, гърба му.

Не мога да изпитам съчувствие към него.

— Къде е Гретхен?

— Събира яйцата. Скоро ще дойде — отвръща Матилде, слага смляно кафе в алуминиевата кафеварка и я поставя върху печката. — Как върви английският й?

За първи път ми задава този въпрос. Опитвам се да съм дипломатичен.

— Да кажем, че не я интересува особено.

Матилде не прави никакъв коментар. Мие нещо на мивката, докато кафеварката започва да издава звуци, все едно се дави. Тя я сваля от котлона и налива черната течност в голяма чаша.

— Ти няма ли да пиеш? — питам, когато ми я носи.

— Не сега.

Засуетява се около масата и за моя най-голяма изненада сяда. Сега осъзнавам, че изглежда уморена. Отпивам от горещото кафе и се опитвам да измисля какво да кажа.

— Съжаляваш ли, че махнахме капаните?

Не е най-добрият начин да започна разговор, но Матилде се справя чудесно.

— Не, никога не съм ги искала.

— Изглежда, според баща ти фермата се нуждае от защита.

Поглежда ме, после отмества поглед. Сивите й очи са непроницаеми.

— Никой не може да се изолира напълно.

По някаква причина това ми прозвучава като упрек. И двамата наблюдаваме Мишел в кошарката, като че ли се надяваме да наруши мълчанието. Той продължава да си играе, без да ни обръща внимание.

— Ти… — започвам, но се спирам.

— Какво?

— Няма значение.

Поглежда Мишел, сякаш е отгатнала какво съм искал да кажа.

— Продължавай.

— Просто се питах… дали се чуваш от време на време с баща му.

Почти съм сигурен, че ще се ядоса. Тя само поклаща глава и продължава да наблюдава Мишел.

— Не.

— Къде е той?

Едва забележимо повдига рамене.

— Не знам.

— Не иска ли да види сина си?

Съжалявам за думите си още в момента, в който ги изричам. Аз съм последният човек, който има право да й задава подобен въпрос. Минават няколко секунди, преди да ми отговори.

— Мишел не беше планиран. А Луи никога не е обичал да поема отговорност.

Вече съм задал повече въпроси, отколкото е редно. Но между нас съществува някаква близост, която съм сигурен, че не си въобразявам. Нещо в начина, по който е седнала, ме кара да протегна ръка към нея, вместо това обхващам чашата си с две ръце.

— Никога ли не си мислила да се махнеш оттук? Само ти и Мишел?

Поглежда ме стресната от откровеността ми. Аз също съм стреснат, но колкото повече опознавам баща й и сестра й, дори Жорж, толкова повече се убеждавам, че Матилде е единственият нормален човек в тази ферма. Не заслужава такъв живот.

— Това е домът ми — казва тя тихо.

— Хората непрекъснато напускат домовете си.

— Баща ми… — започва тя и спира.

Продължава, но оставам с чувството, че не възнамеряваше да каже точно това.

— Баща ми обожава Мишел. Не бих могла да му го отнема.

— Гретхен ще остане при него.

Матилде поглежда през прозореца.

— Не е същото. Той винаги е искал син. Дъщерите винаги са… разочарование. Дори Гретхен. Сега, когато има внук, очаква той да израсне във фермата.

— Това не означава, че трябва да го приемаш. Имаш свой собствен живот.

Гърдите й безмълвно се надигат и спускат. Единственият признак за вълнението й е вената, която пулсира на врата й.

— Не мога да оставя Гретхен. А тя не би тръгнала с мен.

Не, наистина не би тръгнала, мисля си аз и си спомням какво бе казала сестра й за нея. И въпреки това готовността, с която Матилде приема всичко, ме дразни. Иска ми се да я попитам дали смята, че Гретхен би направила същото за нея, да й кажа, че пропилява живота си, като угажда на капризите на човек, който преди малко се опита да ми я пробута като повредена стока. Но и без това вече съм казал повече, отколкото трябва, а и в този момент вратата се отваря и Гретхен влиза в кухнята.

— Кокошката с болното око става все по-зле — казва тя, притискайки купа с яйца до корема си. — Мисля, че трябва…

Спира, когато ме вижда. Матилде става и бързо се отдалечава от масата. Усещам, че се изчервявам, като че ли ни е хванала в нещо нередно.

— Какво прави той тук? — пита Гретхен.

— Просто си почивам — отговарям аз и ставам.

Матилде започва да мие кафеварката.

— Какво каза за кокошката?

Гретхен не отговаря, лицето й е достатъчно изразително.

— По-добре да се връщам на работа — казвам аз, минавам покрай нея и се запътвам към вратата. — Благодаря за кафето.

Матилде кимва леко с глава, но не се обръща към мен. Гретхен изобщо не ми обръща внимание, вперила е поглед в гърба на сестра си. Изминавам едва няколко метра, когато чувам повишените им гласове през отворения кухненски прозорец. В началото думите им са неразбираеми, но след това едната от тях — Гретхен — започва да повишава тон, докато накрая чувам какво си говорят.

— … да правя каквото казваш? Защо винаги се опитваш да развалиш всичко?

Не мога да чуя отговора на Матилде, разбирам само, че се опитва да я утеши. Гласът на Гретхен става все по-рязък.

— Да, правиш го! Кой ти дава правото да ми казваш какво да правя? Писна ми да се държиш като…

Чува се силен звук от плесница. След миг вратата се отваря рязко и Гретхен изхвърча навън. Матилде се появява на прага след нея.

— Гретхен!

Гласът й звучи измъчено. Гретхен се обръща и я поглежда в лицето, на бузата й ясно се вижда червеният отпечатък от плесницата.

— Мразя те.

Изтичва през двора. Матилде прави няколко крачки след нея, но спира, когато чува, че Мишел плаче. Преди да ме забележи, цялото нещастие е изписано ясно на лицето й. Обръща се и влиза вътре при сина си.

Излизам изпод навеса на конюшнята, като първо се оглеждам, за да се уверя, че Гретхен я няма. Какъвто и проблем да има с Матилде, предпочитам да не заставам между двете. Във фермата отново цари обичайната тишина. Тръгвам обратно към плевнята, не знам какво да правя. Няма никакъв смисъл да забърквам нова порция хоросан, сигурно вече наближава обяд и след като сутринта станах толкова рано, никак не ми се иска да се катеря по скелето точно сега. Ожаднял съм от кафето, затова отивам да пийна малко вода от крана. Както винаги вътре е хладно, мирише на старо дърво и кисело вино. Пускам крана и слагам шепи под студената струя. Чувам и някакъв друг шум въпреки плисъка на водата. Спирам крана и излизам от плевнята, бършейки ръцете си в гащеризона. Откъм гората край езерото се чува някаква дандания. Прекалено далече е и не мога да разбера какво става, но ако се съди по квиченето, сигурно още едно прасе се преселва в отвъдното.

След това чувам писък.

Гретхен.

Тръгвам по черния път, забивам бастуна в земята и се придвижвам като ту тичам, ту скачам на един крак. Врявата става още по-силна, когато наближавам кочините на прасетата. Чуват се викове, лаене и квичене. Стигам до поляната и виждам Жорж, нереза и Лулу, които се въртят в някакъв странен танц. Възрастният човек се опитва да вкара нереза в заграждението, а в същото време Лулу се хвърля като луда към него. Вбесеният нерез се върти в кръг и се опитва да достигне до кучето, блъска се в дъската, с която Жорж се опитва да го избута, и за малко да повали стареца на земята.

Гретхен стои наблизо като вкаменена, притиснала ръце до устата си.

— Хвани кучето! — крещи Жорж към нея, като се опитва да препречи пътя на нереза и едновременно с това да изрита кучето далече. — Махни кучето оттук!

Гретхен не помръдва. Виждам, че възрастният мъж бързо се уморява. Все по-трудно му е да задържи двете животни далеч едно от друго. Поглежда ме, когато се появявам на поляната, и Лулу използва този момент, за да се шмугне зад краката му. Жорж се олюлява и вече не стиска дъската така здраво, в момента, в който кучето се опитва да се измъкне настрани, нерезът се спуска към него. Чува се пронизителен писък и силно хрущене, когато задният крак на шпаньола попада в челюстите на нереза.

Моментално се хвърлям право към нереза, надявам се, че ще успея да го задържа далече от кучето. Все едно се блъскам в ствола на голямо дърво. Инерцията ме прехвърля през гърба на прасето, оставам без дъх, когато се стоварвам на земята от другата страна на животното. Опитвам се да се отдръпна настрани, ритам като луд към бивните на нереза, който вече се е извърнал към мен, и в този момент Жорж поставя дъската между нас.

— Вземи друга дъска! — крещи той.

Виждам една подпряна на оградата. Спускам се към нея, като по пътя вдигам бастуна си от земята. Заставам до Жорж и започвам да бутам прасето с дъската, след това стоварвам бастуна си върху главата му.

— Не толкова силно! — скастря ме Жорж.

Нерезът така или иначе не усеща. Той се блъска и бута в дъските, а Лулу пълзи и се опитва да се измъкне настрани, задният й крак се влачи след нея. След това Арно се появява до нас и натиска животното с цялата си тежест. Тримата бутаме и удряме прасето, използваме дъските, за да му пречим да вижда, и най-накрая успяваме да го вкараме в кочината. То се хвърля към оградата, но Арно вече е затворил и залостил вратата.

Обръща се към Жорж, като диша тежко и гледа мрачно.

— Как успя да излезе?

— Вратата беше отворена — заявява Жорж без всякакво колебание.

Той е най-малко задъхан от трима ни.

— Господи, не я ли провери?

Възрастният мъж поглежда Арно с укор.

— Проверих я.

— Не може да се отвори сама!

— Така е — съгласява се Жорж.

— Къде е Гретхен? — пита намръщено Арно.

Няма я наоколо. Но Матилде е тук, клекнала до шпаньола. Задната му лапа виси само на окървавената кожа. Арно поглежда кучето и стиска устни.

— Ще донеса пушката.

Матилде се опитва да вдигне животното.

— Какво правиш? — пита Арно.

— Ще я занеса в къщата.

— Стой тук. Връщам се след малко.

— В града има ветеринар. Ще закарам кучето там.

— Не. За нея е най-добре да й тегля куршума.

Матилде не отговаря. Изправя се на крака, притиснала Лулу до гърдите си. Кучето изпищява, когато кракът му увисва.

— Не чу ли какво казах? — ядосва се Арно.

— Чух.

Тя пристъпва напред. Той препречва пътя й.

— Никъде няма да ходиш. Остави я на земята и…

— Няма!

Отказът й го кара да замръзне на място. За първи път я виждам да му се противопоставя. Арно впива поглед в нея, но тя не мигва, лицето й е пребледняло, докато по неговото са избили гневни червени петна.

— Няма да ти позволя да я убиеш.

Този път не повишава глас, но не оставя съмнение, че е твърдо решена. За миг ми се струва, че Арно ще я удари. Но той отстъпва настрани.

— Прави каквото искаш. Но не очаквай да платя за ветеринаря.

Матилде го подминава, носейки с мъка тежкото тяло на кучето.

— Дай я на мен — казвам аз.

— Ще се справя.

Но не настоява. Лулу изскимтява, когато я хващам. Усещам, че Арно ме наблюдава. Изведнъж ми идва на ум, че може би си мисли, че причината да помагам на Матилде е казаното от него тази сутрин, че по този начин изпълнявам своята част от мълчаливото ни споразумение. Тази мисъл ме вбесява, обръщам се и виждам, че Гретхен е застанала зад нас.

Лицето й е изцапано от сълзи. Опитва се да не поглежда към Лулу, макар че погледът й непрекъснато се връща към крака на кучето.

Арно минава покрай мен и я хваща за рамото.

— Ти ли отвори вратата?

Тя е отпуснала глава на гърдите си. Арно я стиска за раменете и я разтърсва.

— Отговори ми! Ти ли отвори вратата?

— Не!

— Тогава как излезе нерезът?

— Не знам! Остави ме на мира!

Тя се опитва да се отскубне от ръцете му, но той я обръща така, че да вижда кучето.

— Виж! Виж какво направи!

— Нищо не съм направила! Остави ме!

Измъква се от ръцете му и побягва в гората. Арно я проследява с поглед, след това се обръща към нас.

— Тръгвайте, щом така сте решили! — нарежда той и с тежка стъпка се отправя към кочините.

Опитвам се да не друсам много кучето, докато го нося към къщата, оставил съм Матилде да вземе бастуна ми. Кракът ми се държи сравнително добре. Стигаме до микробуса и тя постила едно старо одеяло на предната седалка. Шпаньолът трепери, но близва ръката ми, когато го оставям там. Задният му крак изглежда така, сякаш е бил смлян в месомелачка. Счупената кост се показва през окървавената козина и за първи път си мисля, че Арно може би е прав. Така само удължаваме страданията му. Но кучето не е мое и не ми е работа да се обаждам.

Матилде затваря вратата и отива до шофьорската седалка.

— Искаш ли аз да я закарам? — питам, защото знам, че никак не й се ходи в града.

— Не, всичко е наред.

— Да дойда ли с теб?

— Не, благодаря. Ще се оправя.

Държи се като напълно чужд човек. Наблюдавам я как потегля по черния път и се движи бавно през неравностите. Микробусът стига до завоя и изчезва, след него остава само прахолякът, който бавно се разнася. Когато шумът от двигателя заглъхва, сякаш не се е случило нищо.

Лондон

Следващата седмица Джулс отново идва в бара. Все още е рано и няма хора. Кай, приятелят на Сергей, ми е донесъл кафе и обсъжда с Ди най-добрата рецепта за ориз на фурна. Слушам ги с половин ухо и в същото време наблюдавам входа. Точно се каня да отпия от кафето, когато вратата се отваря и вътре влиза Лени.

Оставям чашата на плота. Сам е, но щом той е тук, има голяма вероятност и Джулс да се появи след малко. Поглежда ме безразлично, но по погледа му личи, че знае кой съм. Отива в онази част на бара, където сервира Ди.

— Бутилка „Стела Артоа“ — поръчва той, без да ми обръща повече внимание.

Протяга се да прибере рестото и в този момент забелязвам златния часовник на ръката му. Часовникът е „Ролекс“ или имитация на „Ролекс“, голям, украсен с камъни. Забелязва, че го гледам.

— Какво?

— Просто се възхищавам на часовника.

Сещам се за това как ни попита колко е часът, когато с Клоуи го срещнахме на тъмната уличка. След толкова време не очаквам да си спомня случката, а и да помни, надали би я свързал с мен. Но съм го подценил. Брадясалото му лице се доближава към моето.

— Хич не ми пука за теб — казва той. — Ако имаш малко акъл, ще внимаваш това да не се променя.

Поглежда ме още веднъж, за да се увери, че съм разбрал, взема бирата си и сяда на една маса.

— Какво става? — пита Ди и идва към мен.

— Имаме си закачка.

Но в случилото се няма нищо смешно. Никой разумен човек не би искал да застане на пътя на Лени. Дори не знам защо го направих.

След това започвам да чакам, знам, че е въпрос на време. От изпитото кафе получавам киселини. Мисля, че съм се подготвил, но пулсът ми скача, когато виждам Джулс да влиза през вратата. Виждам момичето до него и първото чувство, което изпитвам, е облекчение, защото не е Клоуи. След това застават на светло и осъзнавам грешката си. Тя е, но не е онази Клоуи, която познавам. Косата й е по-ярко руса и фризирана, облечена е в къса червена рокля, която подчертава краката й, обути в обувки на високи токове. Когато бяхме заедно, почти не носеше грим. Сега е неузнаваема под дебелата очна линия и червилото.

Движи се малко зад Джулс, който отива при Лени, за да го поздрави. Не ме е видяла, а по студеното й изражение разбирам, че Джулс не й е казал, че работя тук. Не усещам, че съм се вторачил в нея, докато Сергей не се появява откъм кухнята с две бутилки водка „Абсолют“.

— Сложи ги във фризера, Шон — казва той и ми ги подава.

След това ме поглежда по-внимателно.

— И се усмихни, за бога! Изглеждаш така, сякаш се готвиш да убиеш някого.

Вземам водката от ръцете му и се запътвам към фризера под бара. Но не го отварям, защото в този момент Джулс и Клоуи идват към мен.

Джулс ме гледа право в очите, но Клоуи все още не забелязва към кого я води. Приближават и той я прегръща през рамото. Тя го поглежда изненадано и благодарността в погледа й ми къса сърцето.

След това ме вижда и спира като закована. Джулс я стиска по-силно и я побутва напред.

— Изненада! Виж кой е тук — казва той.

Оставям бутилките на бара. Клоуи е впила поглед в плота. Опитва се да каже нещо, но от устата й не излиза нито дума. Отслабнала е. Винаги е била слабичка, но сега е тънка като вейка. Един поглед ми е достатъчен, за да разбера, че отново се друса.

— Няма ли да кажеш „здрасти“? — казва Джулс и я стисва за рамото. — Хайде, бъди добро момиче.

Тя послушно вдига глава.

— Здрасти, Шон.

Говори тихо, почти шепне. Не може да фокусира погледа си и това ме кара да мисля, че сега вече не е само на кокаин.

— Здрасти, Клоуи.

Имам чувството, че лицето ми се е вкаменило. Джулс ни наблюдава, нищо не убягва от погледа му.

— Каква среща само. Знаете ли какво, имам да свърша една работа с Лени, така че защо не си поговорите в това време? Предполагам, има много какво да си кажете.

— Джулс, не, аз…

— А, да, и ще пием водка с лед. Моля те, донеси моята на масата.

Смигва ми, погалва я по рамото, за да демонстрира правата си над нея, след това с важна стъпка се отдалечава към Лени. С Клоуи стоим и се гледаме от двете страни на бара. Тишината е нетърпима.

— Как си? — питам аз.

— Чудесно. Наистина — казва тя и кима няколко пъти, като че ли се опитва да убеди самата себе си. — А ти?

— На върха на щастието.

Трудно ми е да я гледам. Иска ми се в бара да е пълно с клиенти, но наоколо все още е перверзно тихо.

— Как върви рисуването?

— О, всъщност не рисувам… Сега помагам на Джулс в бизнеса му. Има нужда от хора, така че… Но, казва, че може би ще му трябват мои картини за фитнеса, когато нещата… нали се сещаш…

Не съм сигурен, че се сещам, но кимвам.

— Това е добре.

Все още се усмихва, но очите й започват да се пълнят със сълзи.

— Всичко е наред, добре съм. Наистина — казва тя. — Просто ми се иска…

Замръзвам, когато тя се разплаква. Инстинктът ме кара да протегна ръка към нея. Но не правя нищо. Клоуи изтрива очите си с длан.

— Съжалявам — казва тя, извръща лице и бързо отива в тоалетната.

Моля Ди да занесе питиетата на масата и влизам в кухнята. Когато се връщам отново, барът вече е започнал да се пълни с хора. За щастие, известно време съм зает. Следващия път, когато поглеждам към масата, където седяха Джулс и Лени, виждам, че техните места са заети от друга компания.

16

Връщането на камъните обратно на местата им става бавно. Частта от къщата, по която работя сега, е дори в по-лошо състояние от останалите, защото е изложена на ветровете, идващи откъм езерото. Трябваше да отстраня изцяло доста камъни, да ги изчистя от стария хоросан и след това да ги върна обратно по местата им. Те са големи и тежки и когато ги поставям обратно в дупките, хоросанът излиза навън като глазура за торта с цвят на кафе. Понякога тежестта им ги кара да хлътват прекалено навътре и не се подравняват с камъните от двете им страни. Когато се случи, ги вадя и започвам цялата процедура от начало. Съмнявам се, че ако човек ги гледа от земята, би забелязал нещо подобно или че изобщо някой би се интересувал от това.

Но за мен има значение.

Нанасям с мистрията хоросан върху горната част на следващия камък и го повдигам. Дупката е на височината на раменете ми, затова трябва да повдигна камъка високо, за да го поставя на място. Подпирам го на гърдите си и го пъхам, моля се този път да го подравня добре и изпитвам истинска благодарност, когато виждам, че се е получило. Обирам изскочилия хоросан и раздвижвам схванатите мускули на раменете си. Тази сутрин свърших доста работа. Обикновено това би било достатъчно, за да се почувствам добре. Но не и днес.

Кофата ми е празна. Свалям я надолу по стълбата и влизам във влажния килер. Пред мен е цяла купчина от празни найлонови чували — стигнал съм до последния чувал с пясък.

Ще се наложи отново да отида в града.

Изругавам и хвърлям кофата. От няколко дни знам, че ще се стигне дотук. При пренареждането на камъните отиде много хоросан и макар все още да има доста цимент, съм изразходвал почти докрай пясъка, който беше в килера. Ако знаех, че ще остана без пясък, щях да купя, когато отидох за цимент, но предположих, че предшественикът ми се е запасил с достатъчно материали. Грешката е изцяло моя.

Освен всички други недостатъци, които е имал, Луи не е разбирал особено от строителство.

Откривам Матилде в зеленчуковата градина зад къщата. Коленичила е до малката цветна леха и скубе бурените, които са израсли от миналия път. Вдига поглед, когато приближавам, и отново имам чувството, че съм я прекъснал в много интимен момент.

— Трябва да купя още пясък.

Този път не пита нищо. Гледа примирено, сякаш вече никой не може да каже или да направи нещо, което да я изненада. Само кимва и мълчаливо се изправя на крака.

Тръгвам с нея и я изчаквам в кухнята, докато донесе портмонето си. Гретхен седи до масата с Мишел. Изобщо не реагира на присъствието ми. Откакто нерезът избяга от кочината, напълно се е затворила в себе си. Не че не ми обръща внимание, просто като че ли въобще не забелязва, че съм тук.

Ако трябва да съм честен, за мен това е облекчение.

— Ще стигнат ли? — пита Матилде и ми подава няколко дребни банкноти.

— Мисля, че да.

— Ключовете са в микробуса. И ключът от портата е там.

Тя се връща в градината, а аз отивам при реното. Вътре е горещо като в парник, но не си правя труда да чакам да се охлади. След като съм изпълнил цялата процедура по отключването и заключването на портата, заставам за момент и оглеждам пътя. Една кола профучава край мен, идва откъм града и само тя си знае накъде отива. Докато я наблюдавам как изчезва, нещо изплува от дълбините на съзнанието ми, толкова е неясно, че в първия момент не мога да определя какво е.

Безпокойство.

Усещането се появи в деня, в който полицаите дойдоха във фермата, и оттогава нараства все повече. Вече не се тревожа, че могат да дойдат отново — ако имаха такова намерение, щяха да са го направили. Но паниката, която избухна с тяхното идване, така и не изчезна напълно.

Качвам се обратно в микробуса без всякакъв ентусиазъм. Имам чувството, че пристигам в града за нула време. Едва съм подминал крайпътния бар и ето че вече съм на градския площад. Играчите на петанк са там, макар че не съм сигурен дали са същите. Фонтанът пръска водни струи все така весело. Ръцете ми са се изпотили на волана, когато влизам в двора на строителния магазин. Двигателят на микробуса изръмжава и угасва. Поемам дълбоко въздух и слизам от колата.

Жан-Клод не се вижда наоколо.

Позволявам си поне малко да се отпусна. Протягам се да взема бастуна и спирам. Кракът ми е почти оздравял. Конците са почти готови за сваляне и започнах да нося чорап, вместо превръзка. Все още използвам гумения ботуш, който Матилде ми направи, но това е само защото моят протрива раните ми. Бастунът се е превърнал повече в навик, отколкото в необходимост, и знам, че скоро ще трябва да спра да разчитам на него.

Но не и днес. Облягам се на него и закуцуквам към постройката, която прилича на хангар.

Не разпознавам никого от хората вътре. Поръчвам пясъка и плащам, след което ми казват да изляза обратно на двора. Там има широки дървени контейнери, пълни със сипица, чакъл и пясък. Наоколо няма никой, но от купчината пясък стърчи лопата, а до нея са оставени празни найлонови чували, затова започвам да ги пълня сам.

Работя с гръб към двора, механично забивам лопата в купчината пясък и се опитвам да потисна желанието да погледна зад гърба си. Когато чувалите са пълни, докарвам микробуса близо до тях. Одеялото, върху което лежеше Лулу, е свито на топка отзад, кървавите петна са изсъхнали и почернели. Избутвам го настрани и започвам да товаря чувалите, подреждам ги прави, за да не се разсипе пясъкът. Сега, когато почти съм свършил, вече не съм така нервен. Спирам, за да избърша потта от челото си.

— Имаш ли нужда от помощ?

Жан-Клод е застанал до колата, облечен е в същия гащеризон с престилка като преди. Движи се доста безшумно за такъв едър мъж.

— Благодаря, ще се оправя сам.

Обръщам се и продължавам да товаря чувалите. Въпреки думите ми, той хваща един чувал, оставя го в микробуса без усилие и вдига следващия. Последните няколко чувала са натоварени само за няколко секунди.

Кимвам неохотно за благодарност и затварям вратите. Той, разбира се, няма да ме остави да се измъкна толкова лесно.

— Казаха ми, че Матилде е била в града преди няколко дни. Завела е едно пострадало куче при ветеринаря. Какво се е случило?

— Доближи прекалено близко до нереза.

— Ооо, а аз помислих, че може да е стъпило на пирон. Как е?

Предпочитам да си мисля, че въпросът се отнася до Лулу.

— Не е добре.

— По-добре е да му спестите мъките. Матилде има меко сърце, но това невинаги е добре за околните. Ще оживее ли?

— Ако оживее, ще остане с три крака. Благодаря за помощта.

Качвам се в микробуса. Жан-Клод задържа вратата така, че да не мога да я затворя.

— Искам да говоря с теб.

Каквото и да има да ми казва, много се съмнявам, че бих искал да го чуя.

— Трябва да се връщам.

— Няма да ти отнема много време. И без това е време за обяд. Тук наблизо има едно заведение с прилична храна. Аз черпя.

— Не, благодаря.

— Все пак трябва да се храниш, нали? Единственото, което искам, е да ми отделиш няколко минути. Но ако ти се струва прекалено много…

Той дръпва ръка и ми посочва вратата. Колкото и да ми се иска да затворя вратата и да си тръгна, знам, че съм му задължен. Ако не беше той, Бог знае какво щяха да направят с мен Дидие и приятелите му.

— Качвай се — казвам аз.

* * *

В заведението няма много посетители, но ние сядаме най-отзад, далеч от всички останали. Поглеждам малкото меню, но мислите ми са много далече.

— Омлетите тук са хубави — съветва ме Жан-Клод.

Може и така да е, но напоследък ядох доста яйца. Поръчвам си специалитета на деня и една бира, имам нужда от нещо, което да поуспокои нервите ми.

— Е? — подканям го аз.

Жан-Клод оставя менюто на масата.

— Чух, че полицията е посетила Арно.

— Така е.

Жан-Клод изчаква за момент, но след като разбира, че няма да кажа нищо повече, продължава:

— Уважавам правото на всеки човек да защитава собствеността си, но мисля, че Арно отива твърде далеч.

Не мога да не се съглася, но Арно не е единственият виновник.

— Как е Дидие? Надявам се, че няма рани от огнестрелно оръжие?

— Дидие е идиот. Положението става още по-лошо, след като изпие няколко бири. Да се надяваме, че като порасне, ще поумнее.

— Не бих разчитал много на това.

Жан-Клод се усмихва мрачно на думите ми.

— Не се безпокой, повече няма да ви създава неприятности. Поговорих с него.

Ако се съди по израза на лицето му, разговорът не е бил особено любезен. Отпивам от бирата просто за да се намирам на работа. Жан-Клод все още не е докоснал виното си. Той също не се чувства особено удобно и въпреки нежеланието си започвам да изпитвам любопитство.

— Какво знаеш за брат ми? — пита той.

Ето, започва се, мисля си аз.

— Не много. Те не говорят за него.

— Но знаеш, че той е бащата на Мишел? И че беше въвлечен в някои… да кажем, бизнес проекти на Арно?

— Чух нещо такова.

— А знаеш ли, че Луи изчезна?

Колкото и да е странно, първата ми мисъл е, че съжалявам — знаех си, че този разговор е грешка.

— Не — отговарям аз.

Жан-Клод измъква от джоба си кожен портфейл, вади от него измачкана снимка и я поставя на масата пред мен. На нея е застанал до зелен пикап, а до него стои по-млад мъж, по-висок, но не толкова едър. Косата на Жан-Клод е полепнала по главата му, а лицето и гърдите му изглеждат мокри. Усмихва се напрегнато, докато другият мъж съвсем явно се смее и показва пред фотоапарата празна чаша за бира.

— Това е Луи. Чувството му за хумор е доста по-грубо от моето — в начина, по който го казва усещам и раздразнение, и обич. — Изчезна преди осемнайсет месеца. Предполага се, че е отишъл по работа до Лион, но така и не се върна оттам. Никой нито го е виждал, нито го е чувал оттогава. Нито аз, нито някой от приятелите му. Абсолютно никой.

Има нещо в мъжа на снимката, което ми се струва познато, но в момента не мога да определя точно какво. След малко се сещам. Облечен е в същия червен гащеризон, който нося в момента. Без да искам свеждам поглед надолу. Жан-Клод кимва.

— Това е неговият стар гащеризон. Държеше го в къщата на Арно. Твърдеше, че не иска да носи миризмата на прасетата вкъщи.

По друго време бих могъл да приема думите като обида. Плъзвам снимката по масата и му я връщам.

— Защо ми разказваш всичко това?

— Защото искам да разбера какво се е случило с него. И мисля, че Арно знае повече, отколкото казва.

Спира да говори, когато храната ни пристига. Имам нужда от време да събера мислите си, затова започвам разсеяно да побутвам телешката пържола и пържените картофи в чинията си. При други обстоятелства бих се зарадвал на промяната в обичайното меню от свинско, но не и днес.

— Какво те кара да мислиш, че Арно знае нещо? — питам, но далече не съм сигурен, че искам да науча отговора.

Жан-Клод попива с парче хляб мазнината от омлета си. Разговорът за брат му явно не влияе на апетита му.

— Онова пътуване беше свързано с един от проектите, които бяха замислили с Арно. Не знам точно за какво става дума, защото Луи не обичаше да издава плановете си предварително, но знам, че Арно беше замесен. А и историята на Арно никак не се връзва. Каза ли ти, че Луи е предложил брак на Матилде, защото е забременяла от него?

Кимвам неохотно, все още не ми се иска да издавам прекалено много информация.

— С цялото ми уважение към Матилде, защото тя е добра жена, това са пълни глупости. Познавам много добре брат си и знам, че не е човек, който би искал да се ожени. Бих могъл да приема повечето от нещата, които чух, но идеята, че изведнъж ще постъпи почтено и ще предложи брак на Матилде? Няма как да стане. Луи винаги е поставял собствените си интереси на първо място. Ако имаше намерение да напусне града, защото някое момиче е забременяло от него, щеше да го направи преди много години.

— Може би е искал да се докопа до фермата — казвам аз, повтаряйки думите на Арно.

Със закъснение си спомням, че бях решил да запазя мълчание.

Жан-Клод се усмихва горчиво.

— Да бе, защото фермата е златна мина. Виж, единственото, което Луи искаше, беше да сваля жените наоколо и да печели пари — колкото по-лесно, толкова по-добре. Никога не е мечтал да притежава ферма, особено такава западнала и затънала до гуша в ипотеки. Ако Арно не беше такова самолюбиво копеле, щеше да разбере, че никой нормален човек не би искал да има нещо общо с фермата му.

— Но тогава защо му е да лъже?

— Точно това е въпросът — Жан-Клод спира за малко и продължава да дъвче омлета си. — Може би иска да накара хората да мислят, че Луи е още по-голямо лайно, отколкото е в действителност, и е измислил тази история, за да обясни защо Луи не се връща. Не знам, а и Арно отказва да говори по въпроса.

— Ти опита ли се да говориш с него?

— Разбира се, че се опитах. Наговори какви ли не неща за Луи и ме предупреди да не ги безпокоя повече — казва той и изражението му помръква. — Мишел е моя кръв и плът, но Арно не ми позволява дори да видя племенника си. Държи всички погребани там. Що за живот е това за едно дете? Или за дъщерите му, ако щеш. Винаги се е опитвал да ги държи изкъсо, особено Гретхен. Не че го обвинявам, когато става въпрос за нея. Половината момчета от града по едно или друго време са се навъртали наоколо й. Понякога си мисля…

— Какво? — питам аз, когато той не довършва мисълта си.

Но той само поклаща глава.

— Няма значение. Това, което искам да кажа, е, че след като Луи изчезна, Арно напълно отряза всички връзки между фермата и града. Защо му е да го прави, ако няма какво да крие?

— Може би заради хора като Дидие.

Нямам никакво намерение да защитавам Арно, но ситуацията има и друга страна, освен тази, за която говори Жан-Клод. Той дояжда омлета и избърсва устата си с хартиена салфетка.

— Възможно е. Не се опитвам да оправдая Дидие, но Арно се държи така, сякаш е под обсада. Винаги е бил недружелюбен, но да наслага бодлива тел и капани? И моля те, не обиждай и двама ни, като продължаваш да се преструваш, че е било инцидент — заявява той и поглежда крака ми. — Всъщност преди изобщо не вярвах на слуховете за капаните, но боже господи! Как можеш да останеш там след нещо подобно?

Изглежда истински озадачен, но това е врата, която нямам намерение да отварям.

— Все още не разбирам какво очакваш от мен.

— Както казах, Арно знае повече, отколкото казва, иначе защо му е да измисля тази глупава история? Ти живееш във фермата, можеш да се огледаш наоколо, да поразпиташ. Може би Жорж знае нещо, което не е споделял с никого. Разбери какво крие Арно.

С други думи, иска да шпионирам. Но едно от изреченията му е задвижило в главата ми неприятна поредица мисли. Държи ги всички погребани там. В съзнанието ми се появява образът на ронещата се бетонова площадка в плевнята. Избутвам настрани както тази мисъл, така и чинията, почти не съм докоснал храната.

— Щом си толкова убеден, че лъже, защо не отидеш в полицията?

— Мислиш ли, че не съм го направил? Пробвах в местното полицейско управление, отидох и в Националната полицията в Лион, но нямаше никаква ползва. Не искат и да чуят, докато не получат доказателства. Казват, че Луи е възрастен човек и може да прави каквото си иска.

Трябва ми известно време, за да разбера какво означава това. Във Франция селските райони като този са под юрисдикцията на местните полицейски управления, а Националната полиция действа в градовете. Има само една причина, поради която Жан-Клод би могъл да се обърне и към двете и аз се хващам за нея.

— Къде каза, че са го видели за последен път?

Жан-Клод се поколебава. Свежда поглед към чашата си и започва да я върти в две ръце.

— Два дни след като замина, са го забелязали на една бензиностанция в покрайнините на Лион. Записан е на охранителната камера, когато е спрял за бензин. Но това не доказва нищо.

Греши. Доказва, че брат му е изчезнал, след като е напуснал града. От начина, по който говореше Жан-Клод, бях останал с впечатлението, че Луи така и не е стигнал до Лион и че изчезването му е пряко свързано с Арно и фермата. Щом за последен път е забелязан в град от другата страна на Франция, това изцяло променя ситуацията.

Имам чувството, че от раменете ми се смъква тежък товар.

— Не си ли мислил, че полицаите може да са прави? Може да е имал добра причина да избяга.

Съзнавам иронията в думите си, едва когато ги изричам. Усещам срам, който съзнателно игнорирам.

Жан-Клод ме гледа внимателно, големите му ръце са отпуснати на масата. Имам неприятното усещане, че в момента ме преценява, преосмисля мнението си за мен.

— Ние с жена ми не сме благословени да имаме деца — казва той. — Освен нея Луи е най-близкият ми роднина. Както и аз на него. Винаги, когато прецака нещо, рано или късно идва при мен, за да го оправя. Защото съм му брат, а братята си помагат. Но този път не дойде.

— Виж…

— Луи е мъртъв. Не е необходимо полицията да ми го казва. Ако беше жив, досега отдавна да ми се е обадил. И Арно има нещо общо с това. Въобще не ме интересува къде е бил видян Луи за последен път, онова старо копеле крие нещо. Това, което искам да знам, е дали ще ми помогнеш да разбера какво се е случило с брат ми.

— Все още не виждам как мога да ти помогна. Дори не знам колко още ще остана във фермата — думите звучат като извинение дори в собствените ми уши. — Съжалявам.

Жан-Клод се изправя, вади от портфейла си банкнота, с която да плати обяда, и я оставя на масата.

— Няма нужда да…

— Казах, че аз те каня… Благодаря, че ми отдели време.

Обръща се и излиза от ресторанта, широките му рамене за миг задръстват вратата.

* * *

В кабината е като в пещ, задушавам се от миризмата на нагорещена пластмаса и масло. Микробусът се движи бавно, чувалите с пясък тежат и го притискат като котва. Натискам здраво газта, опитвам се да увелича скоростта. Едва когато започва да се дави, вдигам крак от педала, но не за дълго. Двигателят вибрира и се оплаква, докато се движа по почти празното шосе.

Не знам защо съм толкова ядосан. Или на кого. Може би на самия себе си. На първо място изобщо не трябваше да се съгласявам да разговарям с Жан-Клод. Макар че сега поне знам защо всички толкова мразят Арно. Съчувствам на Жан-Клод, съвсем естествено е да искаш да обвиниш някого, когато се случи нещо лошо, а характерът на Арно го прави много удобна мишена.

Но не виждам как би могъл да е отговорен за изчезването на Луи. От това, което съм чувал за него, бащата на Мишел лесно би могъл да си навлече нечий гняв. Или се е сблъскал с неподходящ човек, или е решил да среже връзките с миналото и да започне начисто.

Желая ти късмет в това начинание, казвам си мрачно.

Настроението ми не се подобрява, когато наближавам фермата. Последния път, когато излязох, очаквах с нетърпение да се прибера обратно вътре, сега усещам, че намалявам скоростта, когато наближавам портата. Спирам на банкета и оставам в кабината, докато моторът работи, вместо да изляза навън. Пътят се простира покрай мен и се губи в далечината в посоката, от която първоначално дойдох. За първи път, откакто пристигнах, установявам, че сериозно се замислям върху възможността да се върна обратно.

Обратно при какво?

Слизам, за да отключа, после повтарям същото действие, след като съм минал през портата. Подкарвам микробуса по изровения черен път и паркирам в двора. Отварям задната врата и започвам да прехвърлям чувалите с пясък в килера. Много са — купих толкова, колкото се побират в микробуса, не исках отново да се окаже, че не ми достига пясък.

Сега имам усещането, че съм купил прекалено много.

Докато разтоварвам микробуса, усещам как в мен се надига все по-голямо нетърпение. В началото не знам каква е причината, но после малко пясък се разпръсква по пода и тогава правя връзката. Няма причина разговорът с Жан-Клод да ме тревожи, не и сега, когато знам, че Луи е изчезнал, докато е бил в Лион.

Но не мога да спра да мисля за парчето плат в бетона.

Почти привършвам с разтоварването на микробуса, когато Матилде излиза от къщата. Носи Мишел на хълбока си.

— Имаше ли някакъв проблем?

— Не, никакъв.

Придръпвам последния чувал с пясък по пода на микробуса.

— Доста се забави.

— Спрях да обядвам.

Гледа ме, докато вдигам чувала, сякаш очаква да продължа.

— Баща ми каза, че тази вечер можеш отново да вечеряш с нас в къщата — казва, когато аз запазвам мълчание.

— Добре.

Минавам покрай нея, притиснал тежкия чувал до тялото си. Влизам в хладния килер и го оставям до другите чували, вече съжалявам, че съм се държал така грубо. Не ми е особено приятно, че трябва да прекарам още една вечер с Арно, но няма смисъл да изкарвам лошото си настроение на Матилде. Ако някой е жертва в тази ситуация, това е тя.

Излизам навън с намерение да й се извиня, но дворът е празен.

Затварям задните врати на микробуса и поглеждам към скелето. Но вече знам, че няма да се кача обратно горе, все още не. Наоколо няма никой, а аз трябва да разбера.

Пресичам бързо двора и тръгвам към плевнята.

Когато стигам до вратата, вече почти тичам. Влизам в помещението, което прилича на пещера, и се доближавам до правоъгълната бетонна площадка. Дълга е между метър и петдесет и метър и осемдесет и широка наполовина.

Достатъчно голяма е, за да побере човешко тяло.

Усещам как в стомаха ми започва да се оформя някакво ужасно чувство. Погребани там. Всичко това е страшно глупаво, мисля си. Ако ще се поддавам на параноята, трябва поне да изчакам да се стъмни. Но не мога да чакам. Поглеждам бързо през рамо, за да се убедя, че на вратата няма никой, и клякам до бетонната площадка. Едва забелязвам ръба на онова, което се подава през цепнатината. Би могло да е какво ли не. Парче парцал или нещо друго.

Тогава защо не провериш какво е?

Клякам, вмъквам пръстите си в цепнатината и успявам да уловя края на парченцето. То е грубо, твърдо и здраво зациментирано. Раздвижвам го напред-назад и циментът около него започва да се рони, пада настрани и парченцето малко по малко се освобождава. Появява се все по-голяма част от него и накрая успявам да го измъкна, а наоколо се посипват ситни камъчета и прах.

Устата ми е пресъхнала, когато се изправям и отивам на светло, за да видя какво държа в ръката си. Парчето е дълго няколко сантиметра, крайчетата му са раздърпани. Има същия прашен цвят като бетона и когато разбирам какво е, избухвам в смях, изпитвам едновременно облекчение и смущение от прекалено развинтената си фантазия. Не е плат, а хартия. Плътна хартия.

Парченце от торба за цимент.

Този следобед оставам да работя до по-късно от обикновено, наваксвам изгубеното време и се опитвам да се освободя от напрежението, което все още изпитвам. Слънцето всеки момент ще се скрие зад дърветата, когато решавам да спра. Докато слизам надолу по стълбата, усещам, че раменете ме болят, а ръцете и краката ми тежат. Замъквам се бавно до плевнята и се измивам с ледената вода от крана. Свалям гащеризона, спомням си още нещо, което Жан-Клод каза, и спирам, за да го подуша. Мирише на мръсотия и пот, но ако има миризма на прасета, не мога да я уловя.

Може би вече не я забелязвам.

Обличам собствените си дрехи и отивам в къщата, за да вечеряме. Вратата е отворена, затова направо влизам в кухнята. Масата вече е подредена за четирима. Сядам на същото място като предишния път. Моето място. Арно също сяда на обичайното си място начело на масата. Отваря бутилка вино и мълчаливо я бутва към мен. Гретхен ми се усмихва, докато помага на Матилде да сервира храната. Явно е излязла от далечното място, на което е била. Двете сядат на масата и започваме да се храним.

Като съвсем нормално семейство.

Лондон

Отивам на срещата само за да направя услуга на Калъм.

— Хайде, защо да не го направим? От много време се опитвам да накарам Илзе да излезем да пийнем нещо, но тя иска да дойде с приятелка. Ще ти хареса, Ники е страхотно момиче.

— Значи си я виждал?

Седим в един бар в квартала на Калъм, препълнена кръчма с телевизор с огромен екран, на който дават различни спортове. Това е неговата представа за спокойно място.

— Ами, не съм, но Илзе казва така — признава той. — Тя е австралийка. Хайде, Шон, това е точно като да паднеш от кон. Ако не се качиш отново на гърба му, ще забравиш да яздиш. И когато най-после отново се озовеш на седлото, пак ще паднеш, а ние не искаме да става така, нали?

— За какво, по дяволите, говориш? — отвръщам аз, но се смея.

— Говоря за това, че трябва да излезеш от къщи и да се забавляваш. Какво можеш да загубиш? Да не дава Господ, можеш дори да си прекараш добре.

— Не знам…

Той се ухилва.

— Значи се разбрахме. Аз ще уредя всичко.

Срещаме се в един бар близо до Лейстър скуеър. Планът е да пийнем по нещо, преди да отидем на ранна прожекция на последния филм на Тарантино. Това е представата на Калъм за компромис, но аз не съм фен на последните филми на Тарантино, а и не съм сигурен, че филм, изпълнен с кръвопролитие и насилие, е особено подходящ за първа среща. Нервен съм, докато чакаме в бара, вече съжалявам, че се съгласих да дойда. Когато двете момичета пристигат, съм напълно убеден, че цялата работа е грешка. Ники работи в рекламна агенция и още от самото начало става ясно, че и на нея никак не й се иска да е тук. Колкото и да е странно, това в значителна степен улеснява нещата и след като веднъж сме се разбрали, че никой не очаква нищо от другия, и двамата започваме да се чувстваме по-добре.

След като изпиваме по едно питие, си поръчваме второ, после трето и накрая трябва да бързаме, за да не изпуснем началото на филма. Калъм вече е купил билетите и докато минаваме през фоайето, вадя телефона си, за да го изключа. В момента, в който го вземам в ръката си, той иззвънява.

На дисплея се изписва името на Клоуи.

Впивам поглед в екрана. Не съм я чувал, нито съм я виждал от онази нощ, когато Джулс я доведе в „Зед“. Нямам никаква представа защо ми звъни.

— Трябва да влизаме, Шон — казва Калъм и ме поглежда въпросително.

Пръстът ми се колебае между зелената и червената слушалка. Преди да реша кой да натисна, телефонът внезапно спира да звъни. Клоуи продължава да свети на екрана още миг и след това изчезва.

Изпитвам известно чувство на вина, когато изключвам телефона и го прибирам в джоба си. Но другите ме чакат, а и Клоуи направи своя избор. Ако е нещо важно, ще ми остави съобщение или ще ми звънне отново.

Не прави нито едно от двете.

17

Една късна сутрин идва време да ми свалят конците. Коричките по раните от металните зъби се втвърдиха и паднаха, откакто престанах да нося превръзката, и конците вече не изпълняват никаква роля, освен да ме дразнят. Вероятно можеха да бъдат свалени и по-рано, но Матилде не предложи, а и аз не настоях. По някаква причина не ми се иска да се разделя с грозните черни мустаци.

Но тази сутрин се събуждам и те ме сърбят повече от всякога. Когато усещам, че ги чеша силно и дори дърпам края на един конец, решавам, че вече не мога да не им обръщам внимание.

Време е.

Отивам да си взема закуската и го казвам на Матилде. Тя отмята един кичур коса и кимва.

— Ще ги сваля по-късно, ако искаш.

Благодаря й и се връщам обратно в плевнята. Но и след закуска продължавам да отлагам. Забърквам една порция хоросан и я качвам на скелето. Отдавна съм загубил представа кой ден сме, но съм почти сигурен, че е неделя. Дори и Арно не си позволява да ме кара да работя седем дни в седмицата, но вече съм си изградил този навик. Така не се чудя как да убивам времето, нещо, което все повече ми тежи напоследък.

Чувствам се несигурен и не съм в настроение, когато започвам да запълвам дупките с хоросан. Причината не е само в предстоящото сваляне на конците. От години не съм спал така добре. Физическото натоварване, добрата храна и слънцето са чудесен лек срещу безсъние, или поне бяха. След нощното посещение на Гретхен добих навика да затискам капака в пода с един скрин, но не мога да обвиня нея за това, че не спя добре.

Сънят, в който мия ръцете си в горичката, се върна.

Поставям следващия камък на мястото му, махам излишния хоросан и след това го заглаждам така, че да не се различава от камъните около него. Горната част на къщата е почти завършена. Още няколко дни и ще трябва да сваля скелето на по-ниско ниво, тогава всичко ще започне от начало. Има още много работа, тъй като къщата е голяма. Хоросанът трябва да се изчука и след това да се замаже отново. Ще ми трябват още няколко месеца, докато приключа с всичко.

Ако все още искам да го направя.

Избърсвам струйка пот от челото си и поглеждам към часовника, за да видя колко е часът. Но, разбира се, той е в раницата ми, където го оставих още когато започнах да работя по къщата. Оттогава не съм се сещал за него, но сега ме мъчи някакво необяснимо чувство, че закъснявам за нещо.

Хоросанът е свършил, което е чудесен повод за почивка. Свалям празната кофа надолу по стълбата, оставям я до скелето и отивам към къщата. Вратата на кухнята е отворена, почуквам на нея и Гретхен се появява отвътре.

— Матилде тук ли е? — питам аз.

Усмивката изчезва от лицето й.

— Защо?

— Каза, че тази сутрин ще ми свали конците. Но няма значение, щом не е тук.

При мисълта за отлагане на процедурата в мен се прокрадва някакво смътно чувство на облекчение, но Гретхен вече се отдръпва от вратата, за да ми направи място да вляза. Загорелите й крака прозират през тънката памучна рокля, с която е облечена.

За миг се поколебавам, но след това влизам в кухнята. По-критият с плочи под, издрасканата маса и столовете са познати и създават в мен усещане за уют, но нещо в стаята не е както трябва, когато Матилде я няма. Трупът на едно пиле лежи до умивалника, оскубан и гол.

— Ще дойда по-късно — казвам аз и се обръщам да си тръгна.

— Можеш да я почакаш.

Звучи по-скоро като заповед, отколкото като покана. Поглеждам през вратата към огрения от слънцето двор, а в това време Гретхен взема пилето, като го държи за жълтите крака. Главата му виси, когато го поставя на дъската за рязане. Забелязвам, че едното му око е помътняло и сляпо. Опитвам се да не реагирам, когато взема един голям сатър и прерязва дългия му врат.

— Защо не седнеш?

— Добре ми е и така.

Избутва отрязаната глава в мивката, обръща пилето и умело отрязва и двата му крака.

— Струва ми се, че вече почти не те виждам.

— Снощи вечеряхме заедно.

Вече се разбира от само себе си, че всяка вечер ще се храня с тях. През останалото време съм свободен да се наслаждавам на храната сам. Самотните вечери пред вратата на плевнята започнаха да ми липсват. Уморявам се от това всяка вечер да гледам как Арно изпива по бутилка от киселото си вино и как избухливостта му нараства с всяка следваща чаша.

Гретхен ме поглежда през рамо.

— Нямах това предвид. Нали не се опитваш да ме отбягваш?

— Не, разбира се.

— Добре. Реших, че съм направила нещо, което те е ядосало.

Нямам отговор. Тънките корички на раните, причинени от вилицата върху лявата ръка, сърбят и едва се удържам да не ги разчеша. Изведнъж започва да ми се струва, че ниският таван и тежките мебели ме притискат.

— Днес можем да обядваме заедно — казва Гретхен и измъква нещо червено от гушата на пилето. — Можеш да продължиш да ме учиш на английски.

Поглеждам към коридора, който води към стълбите, но от Матилде няма и следа.

— Мислех, че не ти е интересно.

— Вече ще внимавам, обещавам. — Ами… аз…

Въздъхвам с облекчение, когато вратата към стълбите се отваря и Матилде влиза в кухнята заедно с Мишел. Вижда ни и като че ли за момент спира, преди да влезе вътре.

— Не чух кога си дошъл — казва тя, прекосява помещението и отива до високия стол.

— Чака да му свалиш конците — обяснява Гретхен и пъха пилето под водата.

Кръвта от отрязаната му глава оцветява умивалника.

— Мога да дойда по-късно — предлагам аз.

— Няма проблем.

Бебето се бори и пищи, докато тя се опитва да го сложи в стола, лицето му става червено и мокро. Матилде се обръща към сестра си.

— Гретхен, можеш ли да вземеш Мишел?

— Заета съм.

— Моля те. Не иска да стои в столчето си, когато му растат зъби. Няма да се забавя — казва Матилде и се опитва да го успокои.

— Той е твой син, не знам защо трябва навсякъде да го нося със себе си — мърмори Гретхен, но избърсва ръцете си и отива да вземе племенника си.

— Ще сваля конците ти в банята — казва Матилде.

Обръща се и не вижда гневния поглед, който й отправя Гретхен.

Заобикалям масата, за да не мина много близо до Гретхен, докато сатърът й е подръка. Затварям вратата след себе си и следвам Матилде нагоре по стълбите. Сядам на ръба на ваната, докато тя взема от шкафа всичко, което й е необходимо — пинцети, малка чинийка и кърпа. Свалям чорапа и кракът ми се разкрива в цялата си прекрасна белота. На места раните все още са покрити с коричка, но около тях се вижда нова розова кожа, от която конците стърчат като мустаци.

Матилде кляка пред мен и започва да почиства и омекотява коричките на раните с кърпа, напоена в топла вода. След това простира друга кърпа в скута си и поставя крака ми върху нея. Чувствам се неловко, защото позата, в която сме застанали е твърде интимна.

— Не би трябвало да боли много.

Единственото, което усещам, е дръпване, когато измъква конеца с пинцетите. След това го оставя в чинийката и минава на следващия. Ръцете й са хладни и нежни. Гледам я, докато работи, внимателно наблюдавам всяко нейно действие. Смръщва съсредоточено вежди, когато някой конец е по-упорит и не иска да излезе.

— Как е Лулу? — питам аз.

— Няма промяна. Ветеринарят каза, че кракът е инфектиран.

Опитвам се да измисля какво да й кажа, за да не прозвучи банално, но нищо не ми идва на ум. Сега повече от всякога си мисля, че Жан-Клод беше прав — сантименталността на Матилде не помага на никого. Най-малко на кучето.

— Онзи ден видя ли Жан-Клод? — пита тя, сякаш е прочела мислите ми.

— Жан-Клод?

— Когато беше в града.

— Ами… Да, беше в магазина — отговарям аз, но имам чувството, че съм хванат в нещо нередно. — Как разбра?

— Доста дълго те нямаше. Реших, че може би си се забавил, защото си говорил с него.

Не казва нищо повече. Не съм сигурен накъде води този разговор, но нямаше да повдигне темата, ако не искаше да говорим за това.

— Каза ми, че Луи е изчезнал — започвам аз.

Лицето на Матилде остава абсолютно безизразно. Преди, когато я попитах за бащата на Мишел, тя каза само, че не знае къде е. Но нямам никакво право да й задавам въпроси.

Отмята назад кичур коса.

— Да, така е.

— Имаш ли някаква представа какво се е случило?

Усещам дъха й върху крака си.

— Луи каза, че има някаква работа в Лион. Взе пари от баща ми и замина. Това беше преди осемнайсет месеца. Оттогава нито съм го чувала, нито съм го виждала.

Струва ми се, че очаква да кажа нещо.

— Възможно ли е да е решил просто да вземе парите и да изчезне?

— Мисля, че не. Вече не. Ако все още беше жив, щеше да се свърже с някого. Може би не с мен, но с Жан-Клод.

Казва ми съвсем същото, което ми каза и брат му, но от нейната уста ми звучи по-достоверно.

— Жан-Клод мисли…

— Знам какво мисли Жан-Клод — Матилде вдига глава и ме поглежда.

Сивите й очи са спокойни и тъжни.

— Баща ми не е убил Луи. Ако някой е виновен, това съм аз. Никак не беше щастлив, когато разбра, че съм бременна, а последния път, когато се видяхме, се скарахме. Ако не беше станало така, сега всичко щеше да е съвсем различно.

— Не можеш да обвиняваш себе си. Може би ако баща ти разговаря с Жан-Клод…

— Не — казва тя решително и поклаща глава. — Баща ми е горд човек. Няма да промени решението си.

— А тогава не може ли ти самата да поговориш с Жан-Клод?

— Това с нищо няма да помогне. Той смята, че ние сме виновни. Каквото и да кажа, няма да промени мнението му.

Матилде насочва цялото си внимание върху конците и с това дава да се разбере, че разговорът е приключил. Пуска още един конец в чинийката и премества крака ми. През кърпата усещам топлината на тялото й.

— Само още един.

Усещам лека болка, когато дръпва последния конец. Оставя пинцетите в чинийката и намазва раничките от конците с дезинфектант. Сега кракът ми има някак недовършен вид, прилича на развързана обувка.

— Как се чувстваш? — пита тя.

— Добре съм.

Кракът ми все още лежи в скута й. Тя все още е положила ръка върху него и изведнъж започвам много силно да усещам допира й. Имам чувството, че през мен протича електричество там, където пръстите й докосват голата ми кожа. Тя също го усеща, съдейки по червенината, избила по врата й.

— Матилде, Мишел не спира да плаче.

Викът на Гретхен идва от долния етаж, раздразнителен и нетърпящ възражение. Матилде премества крака ми и бързо става от стола, контактът помежду ни е разрушен.

— Идвам — подвиква тя.

Взема пинцетите и чинийката и отново виждам умората в очите й.

— Мястото, където бяха конците, може да те боли ден-два. Все още трябва да пазиш крака си като стъпваш.

— Добре, благодаря — отвръщам аз.

Но тя вече си е отишла.

Изправям се и забелязвам отражението си в олющеното огледало над умивалника. Лицето ми е по-слабо, отколкото си спомням. Изгоряло е от слънцето и се бели, ъгълчетата на очите ми са осеяни с бели линии от това, че съм ги присвивал срещу силната светлина. Брадата довършва преобразяването — вече изобщо не приличам на себе си.

Известно време гледам този непознат и после слизам долу.

Странно е отново да обуя ботуш на наранения си крак. Кървавите петна по кожата на обувката още се забелязват, въпреки че няколко пъти се опитвах да ги изчистя, а зъбите на капана са пробили симетрични дупки от двете страни. В крайна сметка ще се наложи да си купя нови обувки, но засега ми стига и това, че като погледна надолу, виждам два почти еднакви крака.

И все пак привиквам бързо. Вече започвам да забравям как се чувствах, когато кракът ми беше превързан и носех гумена подметка. Имам странното усещане, че всичко се връща обратно към онзи момент, преди да стъпя в капана, като че нишката на живота ми продължава от онзи миг, в който я изоставих.

Въпреки това все още не отпускам цялата си тежест върху крака и когато тръгвам на обичайната си следобедна разходка до езерото, вземам и бастуна. Вероятно имам нужда повече от психическа, отколкото от физическа подкрепа, но сега не искам да навлизам по-дълбоко в този проблем. Когато кракът ми оздравее напълно, вече няма да има причина да остана тук, а аз не съм готов за това.

Все още не.

Отивам на обичайното си място на скалата и се настанявам до ствола на кестена. Езерото е съвсем тихо, по това време на деня спокойната му повърхност не е нарушена даже и от патиците. Но дори и тук се забелязва промяната. Годината отминава, без да я усетя. Листата на околните дървета са станали по-тъмнозелени в сравнение с цвета им, когато пристигнах, и въпреки че все още е горещо, слънчевата светлина изглежда малко по-ярка. Лятото наближава края си и времето започва да се променя. Потърквам китката си там, където преди носех часовник, и поглеждам към тъмния облак на хоризонта. За първи път, откакто съм тук, небето не е чисто синьо.

Преди не можех да си представя, че на това място идва зима, сега вече мога. Когато тръгвам обратно по пътя, забелязвам, че черният облак се е разпрострял още повече и е започнал да затъмнява слънцето. Докато вървя през гората, усещам във въздуха заплахата от наближаващ дъжд, но поне статуите стоят по местата си без всякаква промяна. Пан все така подскача като луд, забулената жена стои все така безмълвна и печална. Под тъмното небе изцапаното място върху стария камък още повече прилича на кърваво петно.

— Здрасти.

Стряскам се. Гретхен седи на разчистената полянка, където двамата с Арно преди време отсякохме брезата. Този път нито Мишел, нито Лулу са с нея — сама е, плете венец от белите цветя, които покриват полянката като килим. Поглежда ме самодоволно и нещо в нея ме кара да мисля, че ме е причакала нарочно.

— Не те видях — казвам аз. — Какво правиш тук?

— Търсих те — отвръща тя, изправя се и завързва цветната плитка в кръг така, че да се образува венец. — Обеща ми да имаме урок по английски този следобед. Забрави ли?

Спомням си, че спомена нещо подобно, докато бяхме в кухнята, но съм съвсем сигурен, че не съм й обещавал нищо.

— Съжалявам, но ще го оставим за някой друг път. Трябва да се връщам на работа.

— Не е необходимо да отиваш веднага, нали?

Приближава към мен с онази нейна обезпокоителна усмихва. За момент си мисля, че ще постави венеца от маргаритки около врата ми, и инстинктивно отстъпвам назад. Вместо това тя минава покрай мен толкова близо, че усещам допира на тънката й рокля. Протяга се и поставя венеца на врата на една каменна нимфа.

— Ето — казва тя. — Как ти се струва?

— Много е хубаво. Както и да е, трябва да се връщам на работа.

Но е по-лесно да го кажа, отколкото да го направя. Гретхен е препречила пътя ми и когато се опитвам да я заобиколя, тя прави крачка встрани и не ми позволява да мина. Ухилила се е до уши.

— Къде отиваш?

— Казах ти, обратно на работа.

— Не, не — поклаща тя глава. — Дължиш ми един урок по английски.

— Може би утре.

— Ами ако не искам да чакам до утре?

Усмивката й е едновременно закачлива и леко заплашителна. Или може би само си въобразявам. Опитвам се да потисна желанието отново да отстъпя.

— Баща ти ще се чуди къде съм — казвам аз.

Но този път споменаването на Арно не върши работа.

— Татко спи. Няма да разбере, че си закъснял.

— Но Матилде ще разбере.

Споменаването на сестра й е грешка.

— Защо все се тревожиш какво мисли Матилде?

— Не се тревожа — отвръщам бързо. — Виж, просто трябва да се връщам.

За момент ме поглежда мрачно и сърдито, след това се преструва, че се цупи.

— Добре, но само при едно условие. Донеси ми венеца.

При тези думи посочва венеца, който виси на врата на статуята.

— Защо?

— Ще видиш.

Въздъхвам, обръщам се към нимфата и се протягам да взема цветята. Чувам някакво шумолене зад гърба си и когато се обръщам, виждам как роклята на Гретхен се свлича на земята.

Отдолу е съвсем гола.

— Е? — казва тя и се усмихва.

Изведнъж имам чувството, че в гората е станало страшно задушно. Тя пристъпва към мен.

— Матилде не изглежда така, нали?

— Гретхен… — започвам аз и в този миг чувам шум от двигател на кола.

Поглеждам зад гърба й в момента, в който старият ситроен на Жорж се задава по черния път. Не мога да помръдна, стоя като закован от изненада, но така или иначе вече е късно. Отдалече възрастният мъж, седнал зад волана, прилича на състарен ученик. Няма начин да не ни е видял. Но дори и да е изненадан от голата Гретхен, застанала по средата на пътя, не го показва с нищо. Когато ситроенът доближава към нас, лицето на Жорж е също толкова безизразно, както и когато уби свинята. После колата завива по пътя, който води към кочините на прасетата, и изчезва между дърветата. Шумът от двигателя бавно заглъхва.

Гретхен гледа подире му, след това се обръща към мен с разширени от страх очи.

— Мислиш ли, че ме видя?

— Освен ако не е сляп. Обличай се.

Тя унило започва да се облича. Не си правя труда да я изчакам. Оставям я в гората и се отправям към фермата, като забивам бастуна в изровения черен път. Едва сега започвам да осъзнавам цялата значимост на случилото се преди малко. Един Бог знае какво ще направи Арно, когато разбере. Със сигурност няма да повярва, че не съм предизвикал Гретхен по никакъв начин и че между нас не се е случило нищо. Но докато вървя покрай лозите, не се тревожа как ще реагира той.

Тревожи ме реакцията на Матилде.

За малко да отида направо в къщата. По-добре да го чуе от мен, отколкото от Жорж или от Арно. Или път от Гретхен, пази боже — ужасявам се само при мисълта как би могла да извърти нещата.

Но докато стигна до плевнята, вече съм се разубедил. Ако разкажа всичко на Матилде, ще излезе, че искам да създам неприятности. Освен това Жорж е такава загадка за мен, че нямам никаква представа какво ще направи. Може би не го интересува нищо, освен прасетата и дори няма да спомене какво е видял.

Ето защо вместо това решавам да приготвя малко хоросан, като ядосано бъркам пясъка и цимента с вода. Докато се качвам на скелето, усещам как главата започва да ме боли от напрежение. Не изпитвам никакво желание за работа и дори кофата ми се струва по-тежка от обикновено. Но не знам какво друго да правя. Може би е по-добре да свърша още малко работа по стената, преди всичко да започне да се разпада.

Но в този момент нещо друго започва да пада от небето. Докато заглаждам хоросана в дупките между камъните, усещам нещо мокро върху бузата си. Вдигам поглед и виждам, че небето се е смрачило съвсем, станало е мръсносиво. Капките започват да падат тежко върху скелето, издавайки звук на разпилени монети.

Най-после времето се обръща.

Лондон

Един следобед точно съм се излегнал на дивана в апартамента си и гледам „Диаболично“ на дивиди, когато мобилният ми телефон иззвънява. Вече съм гледал филма безброй пъти, но ми беше скучно и нямах какво друго да правя, преди да отида на работа в „Зед“. Отдавна си казвам, че трябва да намеря нещо по-смислено, с което да запълвам свободното си време, и че трябва отново да започна да живея пълноценно. Но както повечето неща тези дни, и това ми се струва твърде голямо усилие.

Спирам филма и вдигам телефона. Калъм е.

— Шон, току-що прочетох във вестника. Слушай, човече, наистина съжалявам, нямах ни най-малка представа.

Не съм виждал Калъм от няколко седмици. Всъщност не съм го виждал, откакто излязохме на среща с онези момичета. Тогава си казахме, че трябва да се видим отново, но така и не го направихме. Истината е, че се опитвам да скъсам всички връзки с предишния си живот, макар че „късане“ предполага много по-активно действие от това, което в действителност правя. По-скоро оставям връзките да отмрат от само себе си.

Все още гледам замръзналите черно-бели образи на екрана — Симона Синьоре се е навела над облеченото в костюм тяло на Пол Морис във ваната. Велика сцена.

— Ни най-малка представа за какво? Не разбирам за какво говориш.

Настъпва кратко мълчание.

— Искаш да кажеш, че не знаеш за Клоуи?

Статията се е появила в следобедното издание на „Лондон ивнинг стандарт“. Нямам копие от вестника, но намирам съобщението на уебсайта. Съвсем късо е и няма снимка. Предполагам, авторът е решил, че не си заслужава да се публикува снимка, или просто не са имали време да намерят такава, след като тялото на Клоуи е било извадено от Темза.

Бивша наркоманка, така я описва журналистът. Самоубийство или инцидент — никой не е сигурен, макар тя да отговаря на описанието на младата жена, която преди два дни е била видяна да пада зад перилата на моста „Ватерло“. Била е толкова дрогирана или пияна, че никой от очевидците не може да каже със сигурност дали се е подхлъзнала, или е скочила нарочно. Историята се беше появила във вестника само защото група ученици, излезли на екскурзия с корабче, забелязали трупа да се блъска в подпорната колона на един кей. Авторът изразява по-голямо съчувствие към учениците, отколкото към Клоуи.

Тя е просто поредната наркоманка.

Звъня на Ясмин, но Джез вдига телефона. Не сме говорили, откакто напуснах езиковата школа. Нямам нищо против него, но фактът, че живее с най-добрата приятелка на Клоуи, прави ситуацията неудобна и за двама ни.

Сега обаче това изобщо не ме интересува.

— Шон е — казвам аз.

— Шон — гласът му звучи по-тежко отпреди. — Чу ли?

— Току-що. Калъм ми се обади.

— Добре ли си?

Не си правя труда да отговарям.

— Ясмин вкъщи ли е?

— Да, но… Мисля, че точно в момента не е много подходящо да говориш с нея.

Вдигам поглед към прозореца и виждам един гълъб, който каца на перваза. Той извърта глава и ме поглежда през стъклото.

— Какво е станало?

— Не знам много. Но отново беше започнала да се друса. Ясмин се опита да я накара да спре, но знаеш как е. Беше започнала да взема и по-твърди наркотици. — За миг се колебае. — Знаеш ли, че Джулс я заряза?

Подпирам глава на стената.

— Кога?

— Преди няколко седмици. Клоуи казала на Ясмин, че Джулс здравата е закъсал. Казах ли ти, че има фитнес зала в Докландс? Доколкото разбрах, смятал, че старият кей, на който се намира залата, подлежи на реновиране, затова купил цялата сграда. Затънал до уши в дългове, защото вярвал, че ще направи голям удар, и след това проектът за реновиране бил отменен. Така че сега е задлъжнял на Лени, онзи големия тип, който го снабдява с всякакви гадости във фитнеса, както и на други хора, които си имат работа с Лени. Хора, на които не би искал да дължиш пари. Не знам всички подробности, но Клоуи… Виж, сигурен ли си, че искаш да чуеш всичко това?

— Продължавай.

Той въздъхва.

— Ами, Клоуи каза, че Джулс все повече затъвал в търговията с наркотици, защото се опитвал да си изплати дълга. Искал да я направи куриер на Лени, да я прати да пътува до Тайланд, като поеме всичките й разноски.

— Господи! — затварям очи.

— Не го направила, отказала е — продължава Джез бързо. — И тогава Джулс си изпуснал нервите. Изхвърлил я от апартамента си, казал й, че е паразит и други подобни, и прекъснал всякаква връзка. Не искал повече да има нищо общо с нея. Мисля, че го е направил отчасти, за да си отмъсти, че предишния път тя го беше зарязала, и това явно е била последната капка за Клоуи. Ясмин направи каквото можа, но…

Изведнъж от другия край на телефона настъпва някаква суматоха. Чувам приглушени гласове, единият от тях е ядосан и след това ми се обажда Ясмин.

— Сега доволен ли си? — крещи тя и плаче. — Гадно копеле такова, защо й позволи да отиде при онзи нещастник?

Потърквам слепоочията си. Имам чувството, че потъвам.

— Нищо не съм й позволявал, Яс.

— Изостави я точно когато имаше нужда от теб! Какво си мислеше, че ще направи след това?

— Не съм я карал да спи с него и да забременява! — виквам в отговор аз.

— Трябваше поне да се опиташ да я подкрепиш! Детето можеше и да е твое, но ти просто си тръгна и я изостави!

— Какво? — мислите ми препускат като обезумели. — Не, Клоуи ми каза, че е негово…

— И ти й повярва? Господи, наистина ли си толкова глупав? Тя искаше да ти улесни живота, а ти я изостави, нали? Все едно сам я бутна през моста, егоист…

Чувам шум като от борба и Джез се опитва отново да вземе телефона. Слушам като вцепенен, когато той започва объркано да обяснява.

— Извинявай, Шон, Ясмин… ами, нали знаеш…

— Това, което тя каза… Наистина ли…

— Нищо не знам за това — отговаря той бързо. — Виж, трябва да затварям. Може би е най-добре да не звъниш повече. Поне за известно време. Съжалявам.

Линията прекъсва. Имам чувството, че думите на Ясмин са се забили в мен. Не мога да повярвам, че Клоуи ме е излъгала, но Ясмин не би измислила подобно нещо. А двете бяха най-добри приятелки. С нея Клоуи би споделила неща, които не би казала на никой друг.

Дори на мен.

Знам, че така само се самоизмъчвам, но въпреки това преглеждам разговорите в мобилния си телефон. Ако съдя по думите на Джез, Джулс е зарязал Клоуи приблизително по същото време, по което ми се обади за последен път. А аз я пренебрегнах, защото отивах на филм, който не исках да гледам, с хора, които не познавам. Името й все още е там, почти в края на списъка. Виждам го на светещия екран и безумно много ми се иска да й звънна. Вместо това проверявам гласовата си поща да не съм пропуснал някое съобщение. Но разбира се, няма нищо.

Имам чувството, че не мога да дишам. Излизам бързо от апартамента, преструвам се, че съм излязъл да се разходя безцелно, докато накрая неизбежно се озовавам на „Ватерло“. Широк бетонен мост с тротоари за пешеходци, между които бучи огромен трафик. Отивам до средата на моста, облягам се на твърдия парапет и поглеждам надолу към бавните води на реката. Питам се как ли се чувства човек, когато стъпи в нищото. Дали все още е била в съзнание, когато е паднала в тъмните води? Дали се е страхувала?

Дали си е мислила за мен?

През останалата част от деня не правя нищо, освен да пия. От време на време вадя мобилния си телефон и впивам поглед в името на Клоуи, което свети на екрана. На няколко пъти за малко да го изтрия, но не мога да го направя. Вечерта е топла и слънчева, седя на терасата на една кръчма, но като че ли съм обвит в балон и съм изолиран от хората около мен. Не мога да определя точно кога, но по някое време в съзнанието ми се оформя решение какво да направя. Свечерява се, когато ставам и се отправям с несигурна стъпка към най-близката спирка на метрото. Фитнесът на Джулс се намира в Докландс. Не знам адреса, но това няма никакво значение. Ще го открия.

Ще открия и Джулс.

18

Дъждът тропа по покрива като еднообразен шум от счупено радио. Навън водата се излива върху кухненските прозорци в безкраен водопад, прилича на завеса от стъклени мъниста. Вали толкова силно, че са затворили вратата и прозорците и в кухнята е спарено и горещо. Нямам чувството, че дъждът е разхладил навън, а в задушната стая е още по-тежко от миризмите на готвено.

Тази вечер Матилде е надминала себе си. Като първо ястие сервира артишок в масло — нещо, което се случва за първи път.

— Да няма някакъв специален повод? — мърмори Арно.

Маслото потича по устата и брадата му.

— Няма — отговаря Матилде. — Помислих, че ще ти хареса да хапнеш нещо по-различно.

Баща й изсумтява и продължава да гризе артишока, като грубо пъха устата си в центъра на разтворените листа. Гретхен не ми обръща никакво внимание, намусено помага на сестра си да сервира храната.

Жорж очевидно не е казал на Арно, че ни е видял заедно в гората. Поне до този момент. Или наистина, както каза Гретхен, се интересува единствено от прасетата, или се е научил да си затваря очите за всичко, което не го засяга. И в двата случая би трябвало да изпитам облекчение.

Вместо това се чувствам едва ли не разочарован.

През целия следобед бях в странно настроение. След като заваля, не можеше да става и дума да продължа да работя. Дъждът бързо превърна хоросана в каша, а когато излезе вятър и започна да люлееше скелето при всеки порив, нямах друг избор, освен да сляза долу. Целият подгизнах от дъжда, докато стигна до плевнята, съблякох мокрия гащеризон и се загледах в бурята през прозореца на таванското помещение. Пейзажът навън изцяло се бе променил, спокойната пасторална идилия беше заменена от далеч по-необуздано лице на природата.

Полята отвъд огъваните от вятъра дървета сякаш бяха изтрити от света, а езерото бе просто петно. В далечината се чуваха гръмотевици, а аз си мислех какво ли би било, ако отида да плувам в езерото сега, когато повърхността му е набраздена от изливащия се порой.

Вместо това останах на тавана, слушах барабаненето на дъжда и чаках да видя светкавици. Те обаче така и не се появиха и не след дълго бурята започна да ми омръзва. Изпуших без удоволствие една от последните си цигари, след това взех „Мадам Бовари“ и се опитах да прочета още една глава. Но не ми беше до това. Денят бавно се влачеше към вечер, а пороят не спираше и аз ставах все по-неспокоен. За първи път от седмици си сложих часовника и започнах да наблюдавам как секундите отминават и наближава моментът, в който ще трябва да отида в къщата за вечеря. Изпитвах едновременно страх и странно чувство на нетърпеливо очакване.

Сега, след като вече съм тук, изпитвам само разочарование. Всичко продължава както обикновено. Матилде идва с тенджерата и сервира на всеки от нас по още един артишок. Той е малък, но крехък, плътните му месести листа са сочни, вкусни и меки. Нямам особен апетит, но въпреки това приемам втория. Тя налива върху него малко горещо масло от тенджерата и след това се отдалечава, лицето й е напълно безизразно както винаги.

Откъсвам едно листо от артишока, захапвам го и погледът ми попада върху часовника. Усещането да го нося на ръката си е едновременно познато и странно и стомахът ми се свива, когато виждам, че са изминали едва няколко минути, откакто го погледнах за последен път. Струва ми се, че стрелките му се движат в мед, сякаш животът във фермата забавя законите на относителността така, че да следват собствения й ритъм. Или може би просто очаквам да се случи нещо.

— Ще ходиш ли някъде? — пита Арно.

Свалям ръката с часовника.

— Просто загубих представа колко е часът.

— Защо? Само не ми казвай, че си изморен — той се разсмива хрипкаво и размахва към мен остатъка от артишока си. — Днес не си свършил почти нищо. Дъждът ти даде почивка, от какво си толкова уморен?

Погледът в очите му е остър като игла. Досещам се, че е в добро настроение. Май е единственият в стаята. Струва ми се, че Гретхен е решила да надмине собствения си рекорд по цупене, а Матилде е по-тиха от обикновено. Питам се дали сестра й не й е разказала какво се случи този следобед. Тази вероятност убива в мен всякакво желание за разговор.

Арно продължава да не усеща напрежението, което цари около масата, в момента цялото му внимание е съсредоточено върху храната. Матилде и Гретхен сервират основното ядене — свинско, нарязано на тънки лентички и сос от каперси, — а той отново се обръща към мен:

— Чух, че са ти свалили конците.

— Да.

— Значи вече няма нищо, което да те бави?

— Мисля, че да.

— Тогава и двамата имаме повод да празнуваме.

Протяга се към бутилката с вино и понечва да напълни чашата ми отново.

— Не, благодаря.

— Хайде, чашата ти е празна.

Отмествам чашата си настрани.

— Не искам повече.

Той се намръщва, държи бутилката наклонена, така че червената течност всеки момент може да се излее.

— Защо? Да не би да му има нещо на виното?

— Просто не ми се пие.

Арно стиска неодобрително устни. Вече е изпил почти една бутилка и се съмнявам, че тази е първата. Налива си още вино и го разлива около чашата. Матилде стои до печката и потрепва, когато той удря бутилката в масата.

— Какво? — пита той заядливо.

— Нищо.

Поглежда я ядно, но тя не вдига очи, когато сяда на стола си. Арно отпива от виното, набожда къс месо на вилицата и ни оглежда предизвикателно, като същевременно започва да дъвче.

— Какво ви е на всички тази вечер?

Никой не отговаря.

— Все едно ям в моргата. Да не би да е станало нещо, за което не знам? А?

Въпросът му е посрещнат с пълно мълчание. Усещам върху себе си погледа на Гретхен, която седи срещу мен, но се правя, че не забелязвам. Арно изпразва чашата си. Доброто му настроение не продължава дълго. Протяга се отново към бутилката и забелязва, че Матилде го наблюдава.

— Имаш ли да кажеш нещо?

— Не.

— Сигурна ли си?

— Да.

Продължава да се оглежда, търси за какво да се хване. След като не открива нищо, взема ножа и вилицата си и продължава да се храни. Свинското направо се топи в устата. Толкова е крехко, че се разпада, сосът е пикантен — с чесън и каперси.

— Няма достатъчно подправки — оплаква се Арно.

Никой не реагира на коментара му.

— Казах, че няма достатъчно подправки.

Матилде безмълвно му подава солта и пипера. Той слага солидно количество пипер върху храната си, след това я поръсва обилно със сол.

— Колко пъти да ти казвам да слагаш повече подправки, когато готвиш. Когато се добавят по-късно, убиват вкуса на месото.

— Тогава защо го правиш? — питам, преди да успея да се спра.

Арно ме пооглежда злобно.

— Защото така поне има вкус на нещо.

— Според мен е много вкусно — казвам аз и се обръщам към Матилде. — Храната е превъзходна.

По устните й пробягва нервна усмивка. Баща й ме гледа от другия край на масата и дъвче бавно. Преглъща, но не бърза да ми отговори.

— А ти много разбираш, нали така?

— Знам какво харесвам.

— Така ли? Досега не бях забелязал, че си такъв гастроном. През цялото време си мислех, че си някакъв нещастен стопаджия, който живее в плевнята ми — Арно вдига чашата си в подигравателен тост. — За мен е чест да ми натрапваш мнението си.

Дъждът се чува още по-ясно във внезапно настъпилата тишина. Гретхен ни наблюдава с широко отворени очи. Матилде понечва да стане.

— Има още малко сос в тигана.

— Седни.

— Няма нищо, мога да…

— Казах ти да седнеш!

Чиниите подскачат, когато Арно блъска по масата с юмрук. Още преди шумът от удара да отзвучи, отгоре се чува плачът на Мишел, но никой не помръдва от масата.

— Защо не я оставиш на мира? — осъзнавам, че съм го казал на глас едва когато го чувам.

Арно бавно се обръща и ме поглежда. Лицето му и без това е зачервено от виното, но сега е станало по-тъмно от всякога.

— Какво?

Имам чувството, че тичам надолу по стръмното, знам, че ще падна, но не мога да спра инерцията.

— Попитах те защо не я оставиш намира.

— Недей… — започва Матилде, но Арно вдига ръка и я кара да замълчи.

— Чу ли това, Матилде? Имаш си защитник!

Не отделя поглед от мен, а гласът му е станал опасно тих.

— Седиш тук, ядеш храната ми, пиеш виното ми и смееш да ми задаваш въпроси в собствения ми дом?

Лицето на Матилде е пребледняло, а красивите черти на Гретхен са се разкривили в грозна гримаса. Друг път бих приел тази промяна като предупреждение, но сега съм изцяло съсредоточен върху Арно. Изглежда така, сякаш е готов да ме убие, а вената на слепоочието му бясно подскача. Радвам се поне, че пушката не е наблизо.

И след това изведнъж нещо се променя. В очите му се появява пресметлив поглед. Свива рамене и дори се усмихва пресилено.

— По дяволите! Няма да споря за някаква храна. Всеки има право на собствено мнение.

За момент не разбирам какво става, но после се досещам. Мисли си, че всичко това има нещо общо с разговора ни в гората, с предложението да го отърва от Матилде. Напрежението, което цял ден е нараствало в мен, изведнъж се изпарява.

Арно отново започва да се храни с апетит.

— Значи ти харесва как готви Матилде, а? Браво на теб. Може би бях малко прибързан. Нали знаеш какво казват — жената, която знае как да сготви на един мъж, знае как да го ощастливи и в други отношения.

Господи, мисля си. Поглеждам към Матилде, надявам се да не реши, че съм замесен във всичко това. Тя е извърнала поглед, но за сестра й не може да се каже същото. Гретхен ме гледа с такава ярост, че кожата на лицето й се е изпънала. Усещането е като от физически удар. И точно тогава тя се обръща към баща си.

— Татко, трябва да ти кажа нещо.

Без да я поглежда, Арно снизходително махва с вилицата си.

— Казвай.

Зяпвам, не мога да повярвам, че ще го направи. Но тя, разбира се, го прави.

— Днес следобеда видях Жорж в гората. Той спомена ли ти нещо?

— Не, защо да го прави?

Тя ме поглежда, на ангелското й лице се появяват трапчинки от отмъстителната й усмивка.

— Шон може да ти каже.

Арно оставя ножа и вилицата, предишното му снизходително държание е изместено от подозрение.

— Какво да ми каже?

— Гретхен, защо не… — Матилде се опитва да се намеси, но баща й не се отказва така лесно.

— Какво да ми каже?

Всички ме гледат. По трите лица са изписани три различни изражения — Арно се ядосва все повече, Матилде изпитва страх, а Гретхен е несигурна, сякаш със закъснение съжалява за това, което е започнала. Колкото и да е странно, аз съм съвсем спокоен. Като че ли едва сега осъзнавам, че през цялото време съм се стремял да стигнем до този момент.

— Тръгвам си.

Съобщението ми е посрещнато с пълно мълчание. Матилде изглежда най-шокирана от всички, но Арно заговаря пръв:

— Какво искаш да кажеш с това „тръгвам си“?

— Точно това, което казах. Има нещо, което трябва да свърша.

След като го казвам, цялата ми нерешителност и несигурност изчезват. Имам чувството, че някаква тежест се е смъкнала от раменете ми.

Арно изглежда така, сякаш е готов да избухне всеки момент.

— Какво толкова спешно има, че изведнъж трябва да си тръгнеш?

— Това е нещо лично. Трябваше да го направя по-рано, но вече не мога да отлагам.

— Кога? — Матилде изглежда потресена.

Изпитвам съжаление, когато виждам това, но съжалението не е достатъчно силно, че да променя решението си.

— Скоро. Бих искал да…

— Не! — викът идва от страна на Гретхен. — Не можеш да си тръгнеш!

Изглежда ядосана и объркана, но може и просто да е разочарована, че не се получи това, което очакваше. Баща й махва с ръка, за да отхвърли възражението.

— Напротив, може! Да върви по дяволите! Нямаме нужда от него!

— Вижте, знам, че става изведнъж. Мога да остана още няколко дни, поне докато…

— Не си прави труда! — крещи Арно. — Щом ще ни изоставяш, няма да ти позволя да прекараш още една нощ под моя покрив! Хайде, Юда! Събирай си нещата и се махай!

— Татко!

— Не ме ли чу, неблагодарно копеле такова? Казах ти да се махаш оттук!

Бутам стола и се отправям към вратата. Матилде се спуска да ме спре.

— Не, чакай!

— Остави го да си върви! — беснее Арно.

— Нека изчакаме поне до утре и тогава да поговорим. Моля те!

Не съм сигурен дали молбата на Матилде е насочена към мен или към баща й. Арно я поглежда гневно, челюстите му се движат, сякаш глозга кокал.

— Моля те! — повтаря тя, този път няма никакво съмнение към кого е насочена молбата й.

Арно вдига ръце, сякаш иска да направи знак, че ме отпраща, но накрая грабва бутилката.

— Остави го да прави каквото си иска, вдигам ръце от него. Ако иска да стои, ако иска да си върви, все ми е едно.

Налива шумно вино в чашата си. Матилде ме хваща за ръката и бързо ме извежда на двора. Преди да затвори вратата зад нас, зървам за последен път лицето на Гретхен, гледа измъчено и напрегнато.

Навън дъждът вече е поспрял, но във въздуха все още се носят ситни капки. Станало е прохладно и влажно и това ме кара да потръпна. Матилде ме води по хлъзгавите камъни, докато се отдалечаваме достатъчно от кухнята така, че никой да не може да ни чуе.

— Съжалявам — казвам аз.

Тя поклаща глава. Косата й е покрита с фини капчици дъжд.

— Не е необходимо да си тръгваш.

— Напротив, необходимо е.

— Баща ми просто е ядосан. Не мислеше това, което наговори.

Не мога да се съглася с нея, но сега вече няма значение.

— Не го правя заради него. И без това останах прекалено дълго тук.

Тя хвърля поглед към къщата. Дори в този момент не мога да разбера какво си мисли.

— Няма ли да промениш решението си?

— Не мога. Съжалявам.

Тя въздъхва и приема думите ми.

— Къде ще отидеш?

— Ще се върна в Англия.

— Ще дойдеш ли отново тук?

— Не знам — отвръщам изненадано.

Иска ми се да мога да й отговоря, но решението няма да зависи от мен.

Матилде отново е възвърнала самообладанието си. Подпъхва зад ухото мократа си от дъжда коса.

— Трябва да останеш поне до сутринта. Дотогава баща ми ще се успокои, а и по това време на нощта по пътя няма да има никакви коли.

— Не искам да ви причинявам още неприятности.

— Няма.

Застава близо до мен, ситните капчици покриват косата и дрехите й.

— Обещаваш ли ми, че няма да си тръгнеш тази нощ?

— Разбира се, че няма.

Поглежда отново към къщата, след това снишава глас.

— Преди да си тръгнеш… трябва да говоря с теб.

— За какво?

— Не сега — сивите й очи ми изглеждат огромни. — Може ли по-късно да дойда при теб на тавана? След полунощ?

— Ами… Добре. Разбира се.

Леко докосва гърдите ми с длан.

— Благодаря ти.

Продължавам да я гледам, докато бързо се отдалечава към покритата със скеле къща и изчезва в нея. След това оставам сам в тишината, настъпила след дъжда. Станало е по-прохладно, вятърът кара стария ветропоказател на покрива на конюшнята да се върти и да скърца и носи шумоленето на листа от далечните дървета. Облаците се плъзгат по още не съвсем тъмното небе и от време на време закриват изгряващата луна. В главата ми цари истинска бъркотия, когато тръгвам през мокрия двор и се отправям към плевнята. Само преди няколко минути всичко ми се струваше съвсем ясно. Сега вече не знам какво да мисля.

Или какво би могла да иска Матилде от мен.

Изведнъж ме залива вълна от съмнение и краката ми омекват, Господи, какви ги върша? Облягам се на стената на плевнята, поемам дълбоко въздух и едва сега осъзнавам, че съм оставил бастуна си в кухнята. За миг изпадам в паника, но тя бързо отминава. Няма да се върна, за да го взема, и след като веднъж съм приел този факт, отново се чувствам спокоен. Вдишвам дълбоко още веднъж, изправям се и се качвам на тавана, за да събера багажа си. Все още изпитвам известни съмнения, но вече знам какво трябва да направя.

Време е да се изправя лице в лице с онова, което бях извършил.

Лондон

Когато пристигам в Докландс, вече е тъмно. Нямам представа колко е часът — числата от циферблата на часовника ми приличат на някакъв неразгадаем код, — но знам, че е късно. Баровете и ресторантите, покрай които минавам, са затворени, единственият звук, който чувам, е ехото на стъпките ми.

Стигнал съм до онази степен на илюзорна яснота, при която човек има чувството, че е трезвен. Джез ми каза, че фитнесът се намира близо до изоставен кей, но след като се лутах насам-натам, единственото, което постигнах, бе да се изгубя. Тази част на града е истински лабиринт от неосветени тесни улички, преустроени пристанищни помещения и изоставени складове, които подлежат на обновяване.

Вече започвам да осъзнавам глупостта на това, което правя. Дори и да открия Джулс, какво ще направя? Идеята за възмездие вече ми се струва жалка. Фантазия, подхранвана от алкохола, чиято цел е да потуши собственото ми чувство за вина. Докато вървя по безлюдните улици, обвиненията на Ясмин се въртят в главата ми като развалена плоча. За кой ли път си припомням всяка дума на Клоуи, когато ми каза, че е бременна, опитвайки се да открия истината. Мисълта, че може да ме е излъгала, е като физически удар в гърдите. Смесица от гняв и мъка. Колкото и да ми се иска да повярвам, че Ясмин просто е искала да си го изкара на някого, съзнавам, че Джулс не е единственият виновник.

Началото на махмурлука започва да пулсира в слепоочията ми. Чувствам се уморен и ми се гади от съжалението и отвращението, които изпитвам към себе си. Единственото, което искам в този момент, е да се прибера в апартамента, но не знам как да стигна дотам. Всички улици ми изглеждат еднакви, тунели от тухли, хром и стъкло, повечето от които водят единствено до тъмната вода и смълчаните лодки.

След това завивам край един ъгъл и в далечния край на улицата виждам отворена врата, от която излиза светлина. Над вратата има светещ прозорец и една кола е паркирана от другата страна на улицата, но като изключим тях, наоколо е съвсем пусто. Тръгвам към сградата, надявам се да открия някой, който да ми каже къде се намирам. Значително съм се отдалечил от по-заможните части на Докландс. Ако изключим склада с единствения светещ прозорец, всички останали сгради наоколо изглеждат напълно изоставени. Отвъд ограденото празно пространство се виждат тъмната лъскава вода и призрачните очертания на лодките, завързани за малкия кей. Едва когато прочитам табелата с името на предприемача върху стената на склада и забелязвам скелетоподобните уреди за фитнес зад прозореца на приземния етаж, започвам да разбирам къде съм се озовал. Забавям крачка, все още не мога да повярвам, че съм там, където си мисля, и в този момент някой излиза от вратата, пресича и отива до колата.

Звукът от автоматичното отключване отеква по тихата уличка. Спирам и наблюдавам как мъжът заобикаля и отваря капака на багажника. За няколко секунди го губя от погледа, после той затръшва капака, отива до шофьорската врата и влиза в колата. Стоя като закован, намирам се на около седем-осем метра от него, когато на слабата светлина от таблото разпознавам Джулс. Виждам как отпуска глава върху волана и цялото ми желание да се разправям с него изведнъж изчезва. Вече изобщо не изглежда самодоволен и арогантен. Брадясалото му лице е уморено и съсипано, под очите му има тъмни кръгове.

Изчаквам го да тръгне, не смея да помръдна, за да не ме види. Вместо това той започва да рови в нещо, което не виждам. Разбирам какво прави едва когато навежда глава, притиска едната си ноздра с пръст и смръква нещо от дланта си. Изведнъж добива решително изражение, изправя се и пали мотора на колата. Миг след това ярката светлина на фаровете осветява улицата.

И мен.

Закривам очите си от ослепителната светлина, дори и в този момент се надявам да не ме забележи. Или да не ме разпознае. Известно време не се случва нищо. След това двигателят и фаровете угасват. Докато премигвам и се опитвам да видя нещо в настъпилата тъмнина, чувам, че вратата на колата се отваря.

— Какво, по дяволите, правиш тук?

Все още съм заслепен, взирам се в силуета до колата и се чудя как да отговоря.

— Клоуи е мъртва.

Това е единственото, за което се сещам. Настъпва мълчание. За секунда-две истински се надявам, че ще можем да забравим съперничеството си и ще поговорим. След това той затваря вратата на колата и застава пред нея.

— Е, и?

Гневът, който си беше отишъл, започва отново да се прокрадва в мен. Знам, че трябва да отстъпя, но не мога да се сдържа.

— Това ли е? Това ли е всичко, което имаш да кажеш?

— Какво искаш да кажа? Тя сама го направи, да не съм я карал аз?

— Изхвърлил си я!

— Тя беше парцал. Трябва да е благодарна, че я търпях толкова дълго. А ти, по дяволите, кой си, че да ми държиш сметка? Ти също я заряза, така че не ми опявай сега.

— Знаеш ли, че е направила аборт?

Думите ми са посрещнати с пълно мълчание. Отново се сещам за обвинението на Ясмин и това ме кара да продължа да говоря.

— Каза ми, че детето е твое.

Той свива рамене.

— И какво от това? Трябвало е да внимава повече.

— Господи, изобщо ли не ти пука?

— Защо да ми пука? Тя беше шибана наркоманка!

— И кой е виновен за това?

Поглежда ме продължително и после се обръща към колата. Мисля, че ще се качи и ще замине, но той отива до другата врата. Отваря я и се навежда, за да вземе нещо.

Бейзболна бухалка.

— Дойде в много неподходящ момент — казва той, оставя вратата отворена и тръгва към мен.

Изведнъж цялата ситуация започва да ми се струва нереална. Мисля си, че само блъфира, не мога да повярвам, че наистина ще я използва. Правя стъпка назад и като че ли това го предизвиква, вдига бухалката и се спуска към мен с вик. Опитвам се да се извъртя, когато той стоварва бухалката върху ми, крещя едновременно от изненада и от болка, когато ударът попада във вдигнатата ми ръка. Започвам да се препъвам назад, а Джулс размахва бухалката като побеснял, повечето от ударите му не попадат в целта. В следващия миг се чува шум от счупени стъкла — спънал съм се в кашон с празни бутилки. Губя равновесие и едва успявам да вдигна навреме ръка, когато бухалката се насочва към главата ми. Отскача от рамото и ме жулва по бузата. Пред очите ми проблясва ярка светлина и залитам. Падам тежко и бутилките се разпиляват по тротоара. Опитвам се да се измъкна, вцепенен от паника, а Джулс вдига бухалката над мен, лицето му е изкривено от злоба.

— Какво, по дяволите, става?

Викът идва от другата страна на улицата. Една едра фигура засенчва светлината, идва от същото място, откъдето преди малко се показа Джулс. Излиза на улицата и тогава разпознавам широките рамене на Лени.

— Бившето гадже на Клоуи, онзи педал от бара — обяснява задъхано Джулс.

Все още е вдигнал бухалката и е готов да замахне, но е ясно, че чака решението на другия мъж.

Голямата глава се приближава, опитва се да ме разпознае в тъмнината.

— Какво прави тук?

— Не знам, опитва се да ме обвини за…

— Да върви на майната си — измърморва Лени и тръгва да пресича улицата към нас.

Има нещо ужасяващо в бавните му решителни стъпки и докато вниманието на Джулс все още е насочено към него, грабвам една от бутилките, които лежат до мен, и се прицелвам в главата му. Той я вижда, навежда се и тя се разбива зад гърба му, в това време успявам да се изправя на крака и се втурвам да бягам. Чувам вик, когато минавам покрай него и усещам как бухалката профучава толкова близо до главата ми, че разрошва косата ми. Тичам с всички сили. Чувам стъпките на Джулс зад гърба си, а Лени пресича улицата и се опитва да ме пресрещне. Няма къде да избягам, но колата на Джулс е точно пред мен, а предната врата е отворена. Хвърлям се вътре и се опитвам да я затворя, но Джулс успява да вмъкне ръката си. Изкрещява, когато вратата я заклещва, притиска костта и хрущяла и оттам потича кръв. Ръката му се опитва да ме хване през седалката, а аз натискам дръжката с цялата си тежест и така го държа прикован. Лени почти е стигнал до нас. Няма да успея да се справя и с двамата, затова, когато Джулс пуска бухалката и се опитва да освободи ръката си, блъскам вратата с всичка сила в него. Той залита назад и когато ръката му се измъква от процепа, успявам да затръшна вратата.

Натискам бутона за централно заключване и чувам прекрасното изщракване. След това колата се разтърсва, защото Джулс се хвърля върху нея с цялата си тежест.

— Отвори проклетата врата! — крещи той и блъска по стъклото. — Мъртъв си, чуваш ли? Направо си мъртъв.

Проснал съм се на предната седалка, едва си поемам дъх. Изправям се и лакътят ми се удря в нещо. Поглеждам към волана и разбирам защо Джулс не използва ключа си, за да отключи вратата.

Той все още е на стартера.

Успявам някак си да се преместя на шофьорското място, а Джулс продължава да блъска по съседното стъкло. Ръката му е окървавена от притискането на вратата.

— Да не си посмял!

Пръстите ми треперят, когато завъртам ключа и стъпвам здраво на педала. Колата подскача напред и спира. По дяволите, по дяволите! Потрепвам, защото чувам силен удар по вратата до мен, Лени се опитва да разбие стъклото с лакът. Колата се клати, Джулс продължава да дърпа дръжката на вратата и да крещи, отново завъртам ключа.

— Чакай! Недей!

Шумът на мотора заглушава гласа му. Лени се навежда и вдига бейзболната бухалка от тротоара, но аз вече се отдалечавам бързо. Той отстъпва, но Джулс продължава да тича до колата и да блъска по стъклото. Крещи нещо, но аз настъпвам здраво педала и той изчезва. За миг изпитвам облекчение, но в следващия момент едва не изпускам волана, защото колата подскача нагоре и се разтриса. Чува се някакво дрънчене откъм предната страна, като че ли нещо се е закачило за джантата. Натискам спирачката, тресенето спира, спирачките изскърцват и колата се заковава на място. Извръщам се, но наблизо няма никой. В огледалото за обратно виждане съзирам Лени, който е спрял насред улицата малко по-назад.

От Джулс няма и следа.

Двигателят продължава да работи тихо. Поглеждам към другата страна на колата. Предпазният колан е затиснат от вратата и виси размотан и огънат като миниатюрна примка. Протягам се и отварям вратата, а той бавно се намотава като змия върху седалката, докато се опитва да се прибере. Но механизмът е развален и скоро спира. Гледам разръфания колан и си мисля за ръката на Джулс, как беше заклещена във вратата. Как блъскаше по прозореца, докато аз натисках педала на газта.

Оставям двигателят да работи и слизам от колата.

Лени е вперил поглед в нещо, което лежи в канавката. То е неподвижно и на светлината на уличната лампа виждам неестествената поза, която са заели крайниците. Нещо черно и лепкаво се стича около него и блести като масло. Всичките ми съмнения изчезват, когато забелязвам бавните движения на Лени. Той вдига глава и ме поглежда със смразяващо спокойствие. Шофьорската врата се удря в крака ми, когато отстъпвам назад и влизам отново в колата, след това бързо превключвам скоростите.

Понасям се надолу по пътя и поглеждам в огледалото за обратно виждане. Лени все още не помръдва. Просто стои там и гледа след мен, а ръката му стиска бейзболната бухалка.

Карам, докато преценя, че съм се отдалечил достатъчно и вече съм в безопасност. Спирам и успявам да отворя навреме, преди да повърна, опирам се на вратата, парещата жлъчка се надига в гърлото ми и се излива на улицата. Когато спазмите отминават, бъркам в джоба си и вадя телефона, за да повикам линейка. Не че тя може да помогне с нещо на Джулс, но в момента действам автоматично, реагирам като кучето на Павлов и се опитвам да се държа като добър гражданин. Освен това не се сещам какво друго бих могъл да направя.

Но телефонът ми е счупен. Екранът му е напукан и той всеки момент ще се разпадне в ръцете ми. Не знам кога е станало, но вече е напълно безполезен. Отново подкарвам колата с намерението да спра до първия обществен телефон. Обаче не виждам такъв. Пускам чистачките, когато неочаквано започва да се излива такъв порой, че замъглява стъклото и всичко навън заприличва на размазано петно от картина на импресионист. Имам чувството, че съм попаднал в капана на някакъв кошмар, но малко по малко умът ми започва да работи. Не след дълго вече съм в състояние да разсъждавам ясно. Или поне така ми се струва в този момент.

Все още вали, но първите проблясъци на лятното слънце вече озаряват небето, когато спирам пред апартамента. Влизам вътре, действам трескаво, съзнавайки необходимостта да бързам. Целият се треса и всичко ме боли, но не мога да остана тук. Лени знае кой съм и е само въпрос на време той или някой от бизнес съдружниците му да ме открият. Дори не мога да се предам на полицията, защото, съдейки по думите на Джез, се съмнявам, че и в затвора ще бъда на сигурно. Сещам се само за едно нещо, което бих могъл да направя.

Набутвам в раницата си малко дрехи и всичките пари, които имам в себе си, едва в последния момент се сещам да взема паспорта си. Оглеждам за последен път малкия апартамент, хвърлям един поглед на етажерката с дискове и филмовите плакати по стената. Имам една рядко срещана репродукция от „Рифифи“ и копие от плаката на „И Бог създаде жената“ на Вадим с невероятната Бардо, за който бях дал цяло състояние. Но сега всичко това няма значение.

Затварям вратата и бързо отивам там, където съм паркирал колата на Джулс — скъпо и елегантно ауди. Не приличам на човек, който би могъл да притежава подобна кола, но необходимостта да се махна, е по-силна от всичко.

Въобще не си задавам въпроса къде да отида.

Хвърлям раницата в багажника и се запътвам към шофьорската врата, но после спирам. Нямам никакво желание да видя какво има от другата страна на колата, но не мога да тръгна, без да проверя. Уверявам се, че улицата все още е празна, и се принуждавам да заобиколя. Черната боя над задната гума е издраскана и леко огъната, но не толкова, че да привлича внимание, а ако е имало някаква кръв, дъждът я е отмил.

Нищо не издава какво съм направил.

Все още е рано и трафикът не е натоварен, затова бързо стигам до терминала на ферибота в Дувър. Постепенно започвам да усещам тялото си. Гони ме махмурлук, изтощен съм и цялото тяло ме боли от боя. Всичко ми се струва нереално и едва когато купувам билет за себе си и за колата, ми идва на ум, че регистрационният номер може да ме издаде. Изненадан съм от собствената си глупост. Защо не се отървах от колата и не се качих на ферибота пеша.

Но не чувам полицейски сирени, нито сигнал за тревога. Вкарвам колата на мъртвия в огромния метален търбух на ферибота, след това се качвам на палубата и гледам как белите скали бавно се отдалечават.

Няколко часа по-късно вече пътувам на стоп по прашен път под бялото слънце на Франция.

19

Не ми трябва много време, за да си събера багажа. Малкото дрехи и вещи бързо са натъпкани в раницата. Можех да оставя прибирането и за сутринта, но ми изглежда по-категорично да го направя сега. Този път няма да променя решението си.

Това обаче ме прави още по-нервен заради посещението на Матилде.

След като приключвам с багажа, не ми остава нищо друго, освен да чакам. Навън е съвсем тъмно, макар да няма девет. Още един знак, че лятото свършва. Има цели три часа до идването на Матилде. Книгата й „Мадам Бовари“ лежи до матрака. Още нещо, което ще оставя недовършено. Оглеждам изпълненото със сенки таванско помещение на светлината на фенера. Въпреки боклуците и паяжините, бях започнал да се чувствам като у дома си тук. Ще ми е мъчно да си тръгна.

Лягам на леглото и запалвам една от последните си цигари. Натискам запалката и когато пламъчето й се появява, си спомням как снимката от Брайтън се сгърчи и се превърна в пепел. Иска ми се Гретхен да не я бе изгаряла, но ми се искат още много други неща. Вероятно нямаше да мога да променя онова, което се случи с Клоуи, но обвиненията на Ясмин са се забили дълбоко в мен като бодлива тел. Изостави я точно когато имаше нужда от теб. Тя искаше да ти улесни живота, а ти я изостави. Справедливи или не, в думите й има известна истина. Както и във факта, че през онази нощ никой не ме накара насила да отида в Докландс. Един човек умря, защото го направих. Няма никакво значение, че стана случайно и че само се опитвах да се измъкна — аз убих човек.

Няма как да избягам от това.

Изпускам дима към тавана. Трябва да се върна, вече го знам. Мисълта от последствията все още ме ужасява, но в името на собственото си спокойствие, трябва да поема отговорност за действията си. И въпреки това, когато си помисля за Матилде и за онова, което може да поиска от мен, усещам как решителността започва да ме напуска.

Има и друго усложнение. Увитият в найлон пакет от колата на Джулс все още е там, където го скрих след посещението на полицаите. Не мога да го оставя тук, но и не бих могъл да се върна в Англия с килограм кокаин.

Тогава какво да правя с него?

В таванското помещение е задушно и влажно, сякаш няма въздух и това ми пречи да мисля. Отивам до отворения прозорец. Отвъд лозите и дърветата едва съзирам езерото, огряно от лунната светлина, изглежда сребърно на фона на тъмното небе. Обещах си да поплувам в него, преди да си тръгна, а все още има време, докато Матилде дойде.

Това е последният ми шанс.

Не си правя труда да вземам фенера, докато слизам надолу по стълбите, разчитам на това, че дървените стъпала вече са ми до болка познати. Лунната светлина навлиза през отворената врата на плевнята и осветява ронещата се бетонна площадка, която бе събудила в мен истинска параноя. Изобщо не мисля за нея, подминавам я и излизам навън.

Дъждецът е спрял. Нощта мирише невероятно сладко, а свежият ветрец поклаща листата на лозите. Има пълнолуние, но разкъсаните облаци, които минават пред луната хвърлят бързо отминаващи сенки по полето. Когато влизам в гората, долавям непрекъснато движение и шумолене. Водата капе от клоните и потъмнява статуите, скрити сред дърветата. Белите цветя, които Гретхен закачи около врата на нимфата, заблестяват, когато лунната светлина ги докосва, и потъмняват, когато поредният облак закрие луната.

Оставям каменните фигури след себе си и стигам до езерото. Въздухът има метален привкус, а черната вода трепти от вятъра. Някакво неочаквано раздвижване ме стряска, но се оказва, че е просто патица, която разтръсква пера. Когато луната се появява, виждам, че наоколо има и други патици, накацали са и приличат на камъни. Стигам до каменистия участък от брега и се събличам. Двата ми боси крака изглеждат съвсем различни, единият ми е добре познат, по него няма белези, другият е слаб и бял, изпъстрен със следи от рани.

Нагазвам в езерото и дъхът ми секва от студената вода. Инстинктивно се вдигам на пръсти, когато водата достига до слабините ми, след това продължавам да газя още по-навътре. Спирам, когато дъното изведнъж се спуска стръмно надолу, поемам въздух и се стягам, преди да се гмурна.

Все едно се потапям в лед. Студът боде ушите ми, когато водата покрива главата ми. Започвам непохватно да плувам. Загребвам към средата на езерото, кръвта бързо навлиза в ленивите ми крайници. Изплувам задъхан и се оглеждам наоколо. След мен по повърхността на езерото е останала следа. Оттук всичко изглежда различно — странно и неподвижно. Струва ми се, че водата е дълбока и без дъно. Нещо проблясва под мен — риба, попаднала в лъч лунна светлина. Поглеждам надолу и виждам как тялото ми сякаш виси в тъмната вода, толкова е бледо, че изглежда безкръвно.

Господи, колко е приятно! Отново започвам да плувам, този път по-бавно и по-спокойно. Скалата, на която прекарах толкова много следобеди, се издига право пред мен. На фона на небето разперените клони на кестена приличат на крила на птица. Тази картина ми напомня, че съм тук за последен път, и удоволствието от преживяването моментално изчезва.

Исках да плувам в езерото, е, вече го направих. Няма никакъв смисъл да стоя повече. Започвам да плувам обратно, но когато ритам с крак, усещам, че докосвам нещо твърдо. Дръпвам се бързо встрани, но след това се сещам, че това е подводната скала, която съм виждал отгоре. Внимателно пускам крака си надолу.

Но след това бързо се отдръпвам.

Скалата е съвсем гладка. По нея няма обичайните водорасли и растителност, твърда е и абсолютно гладка. Спускам единия си крак, после и другия и накрая стъпвам отгоре й. Водата стига до брадичката ми. Повърхността под краката ми е плоска и леко изпъкнала, усещам малки мехури от корозия. Но и без тях съм наясно, че това, върху което съм стъпил, не е скала.

Това е покрив на кола.

Опипвам внимателно с пръстите на краката си, опитвам се да определя формата. Единият ми крак се плъзва от ръба и изведнъж под мен няма нищо друго, освен вода. Махам с ръце, докато водите на езерото се затварят над главата ми, кашлям и се давя, когато отново успявам да се кача върху покрива. Поне разбрах, че не е кола. Покривът е прекалено тесен, прекалено отсечен.

Прилича повече на покрив от кабина на камион.

Поглеждам към бреговете на езерото, целият треперя. Те са прекалено кални и блатисти, за да минеш по тях, с каквото и да е превозно средство. Единственият начин, по който камионът би могъл да се озове тук, е през скалата. Взирам се в надвисналия й край и се опитвам да си представя как камионът случайно се плъзга оттам. Но капакът, върху който стоя, е прекалено далече от скалата. Единственият начин, по който би могъл да попадне тук, е ако е бил засилен на скорост.

Ужасно ми се иска да се върна на брега и да се облека. Но не мога да го направя. Все още не. Поемам дълбоко въздух и се гмурвам. Ледената вода отново започва да боде ушите ми. Наоколо всичко е тъмно и неясно. Нищо не виждам, но неочаквано луната се показва иззад облак и във водата прониква лъч неземна светлина. Огромното тяло на камиона оживява пред очите ми. Сега вече виждам, че е пикап. Отворената каросерия зад кабината е празна. Пляскам с крака и се опитвам да се гмурна по-дълбоко, а гърдите ми натежават. Твърде много цигари. Опитвам се да преборя стремежа на тялото ми да изплува, протягам се към дръжката на вратата и за малко да я изпусна, когато тя бавно се отваря.

Сърцето ми бие като лудо, докато приближавам. Вътрешността на кабината е замъглена и пълна със сенки. Вглеждам се вътре за секунда-две, но след това нов облак покрива луната и отново настъпва тъмнина. Пускам вратата и изплувам на повърхността. Изскачам в нощния въздух и шумно си поемам въздух, пулсирането в слепоочията ми бавно започва да отшумява.

Нищо.

Заради мътната вода не мога да съм абсолютно сигурен, но не видях нищо в кабината, нямаше голяма сянка от тяло, нито крайници, полюшвани от водата. Питам се дали да не се гмурна още веднъж, за да съм сигурен, но от самата мисъл ме побиват тръпки. Не мога да се накарам да го направя.

Зъбите ми тракат, когато започвам да плувам към брега. Опитвам се да се движа спокойно, да потисна желанието да бързам. В този момент някакво дълго водорасло се докосва до крака ми и губя самообладание. Започвам бясно да греба към брега, пляскам в плитчините, докато отново изляза на камъните. Целият треперя, затова започвам да се разтривам с ръце и отново поглеждам към езерото. Вълничките, които оставих зад гърба си, вече утихват и повърхността отново става спокойна и черна. Нищо не подсказва какво се крие отдолу.

Обличам дрехите си набързо. Вече нямам съмнение на кого принадлежи пикапа. Не успях да видя цвета му, но съм готов да се обзаложа, че е тъмнозелен. Същият като онзи на снимката, която Жан-Клод ми показа. За последно Луи е бил забелязан в Лион и това ме накара да предположа, че каквото и да му се е случило, се е случило там. Но грешах.

Върнал се е.

С мъка нахлузвам дънките върху мократа си кожа. Колкото и да се мъча, не мога да измисля невинно извинение, което би обяснило защо пикапът му е на дъното на езерото. Жан-Клод се опита да ми каже, че Арно е отговорен за изчезването на брат му, но аз отказах да го изслушам. Не исках. Не искам и да вярвам, че Матилде знае за всичко това, но нямам никакво намерение да оставам тук, за да разбера. Арно и без това ми е бесен, а фермата вече крие поне една тайна.

Не искам да се превръщам във втората.

Не мога да обуя ботушите си. Струва ми се, че гората ме наблюдава заплашително, докато се мъча да ги нахлузя. Непрекъснато се оглеждам, едва ли не очаквам да видя Арно да се материализира от сенките със своята пушка. Но няма никой, освен една самотна статуя сред дърветата. Навеждам се, за да дръпна ботуша си, и осъзнавам, че толкова близо до езерото няма статуи. Точно в този момент тя излиза от гората.

На лунната светлина Гретхен е бледа като алабастър, кожата й е бяла като камък. Гледа ме, но не приближава.

— Ходих до тавана. Нямаше те.

— Не, аз… имах нужда от малко въздух — едва успявам да промълвя.

— Видях раницата. Събрал си целия си багаж.

Не знам какво да отговоря. Гретхен поглежда към водата. Предишният й гняв е заменен от мрачно спокойствие, което още повече ме притеснява.

— Влизал си в езерото.

— Ами, да, беше ми топло. Исках да се разхладя.

— Дълго време остана под водата. Какво правеше?

— Просто плувах.

Опитвам се да установя колко знае, възможно ли е да няма никаква представа какво се крие на дъното. Но треперя толкова силно, че дори не мога да разсъждавам разумно.

— Казах ти, татко нареди да не плуваме там. Не е безопасно.

Безопасно за кого?

— Ще се ядоса, ако му кажа.

— Не е необходимо да му казваш, нали?

— Защо не? Ти и без това си тръгваш утре — погледът й е студен и резервиран. — Не ти пука за нас, иначе нямаше да ни изоставиш.

— Никого не изоставям.

— Напротив. С нищо не си по-различен от останалите. Доверихме ти се, а ти ни предаваш.

Това са същите думи, които каза по адрес на Луи.

— Виж какво, съжалявам, ако…

— Не, не съжаляваш. Ти ме подведе.

Подвел съм я? За втори път тази вечер губя почва под краката си.

— Не е вярно…

— Тогава ми обещай, че ще останеш.

— Гретхен…

— Трябва да ми обещаеш. Или ще кажа на татко.

Господи! Поглеждам отново към водата. Не съм сигурен дали знае какво има там и какви неприятности би могла да ми създаде с Арно, но не мога да рискувам баща й да разбере какво съм правил през нощта. Никак не ми харесва, но трябва да накарам Гретхен да си затваря устата, докато се отдалеча достатъчно оттук.

— Добре — казвам аз, — ще остана.

Гретхен ме поглежда изпитателно. Усещам как кожата на врата ми настръхва.

— Лъжец.

— Не, аз…

— Мислех, че си добър, но не си. Вече не те харесвам.

— Гретхен, чуй ме… — започвам аз, но тя вече тича по пътя.

За миг замръзвам на място, след това се спускам след нея. Нямам никаква представа какво мога да й кажа или да направя, знам само, че не мога да остана тук. Но не съм във форма, а и с развързаните ботуши имам чувството, че тичам като в кошмар. Гретхен се носи пред мен през гората, проблясвайки на лунната светлина като привидение. Гърдите и краката ми горят, когато минавам покрай статуите, и в този момент единият от ботушите ми се изхлузва и изведнъж се прекатурвам и падам на пътя. За миг оставам без въздух. Изправям се едва дишайки и виждам бялата фигура на Гретхен да излиза от гората и да минава тичешком между лозите. Един облак скрива луната и аз я изгубвам от поглед, но вече е ясно, че няма да успея да я догоня. Не и преди да стигне до къщата.

Превивам се на две, гърдите ми свирят, докато се опитвам да поема въздух. Мамка му! Мамка му! Опитвам се да разсъждавам трезво. Може би реагирам прекалено бурно, може би има обяснение за това, което видях. Може би това е просто стар пикап, изхвърлен в езерото. Отчаяно искам да повярвам, но споменът за онова, което видях под водата, е прекалено силен. Не мога да поема този риск — ако пикапът е на Луи, Арно не би рискувал да разкажа за него на някого.

Няма да ми позволи да напусна фермата.

Като че ли прочел мислите ми, откъм двора се дочува високият глас на Арно, който крещи нещо неразбираемо. Струва ми се, че чувам Матилде, която го моли нещо, след това някаква врата се затръшва и настъпва тишина.

Тръгнал е към мен.

Оглеждам се, за да намеря ботуша си, но луната все още е зад облак и единственото, което виждам, са сенки. Нямам повече време. Камъни и клонки се забиват в босия ми крак — този, от който тъкмо махнаха конците, докато излизам от пътя, за да се скрия сред дърветата. След като Арно отмине, мога да мина напряко и да изляза на шосето, по-късно ще мисля за раницата си.

Не съм се отдалечил много, когато стъпвам върху нещо остро. Чува се силен шум, последван от пробождаща болка. Сърцето ми бие до пръсване, когато отскачам назад в очакване да усетя зъбите на капана да се забиват в крака ми. Не се случва нищо. Просто съм стъпил върху сух клон, но в паниката съм забравил, че горите тук все още са пълни с капани. Не смея да продължа напред, нито да се върна обратно на пътя. Не и когато е толкова тъмно, че не виждам къде стъпвам. Може и да няма нищо, но ако има…

Забелязвам някакво движение между дърветата. Поглеждам обратно към лозето. Луната все още не се е показала и за момент не различавам нищо. След малко тя се появява иззад облака и между дърветата виждам фигурата на Арно, който бързо крачи към гората. Лунният лъч попада върху нещо метално и последната ми надежда, че ще може да поговорим разумно, изчезва, когато осъзнавам какво е.

Пушката.

Луната се скрива зад друг облак и Арно изчезва от погледа ми, сякаш някой е дръпнал завеса. Но вече е много по-близко до мен, отколкото очаквах. Прекалено късно е да се връщам обратно и да тръгвам към езерото. Макар там да няма капани, той ще е достатъчно близо, за да ме види, а на пътеката ще съм лесна мишена. Оглеждам се отчаяно наоколо, търся къде да се скрия. Близо съм до мястото, където отсякохме бялата бреза, и повечето дървета наоколо са млади фиданки или пънове. Арно трябва само да извърне глава и ще ме забележи, но в този момент един лунен лъч се промъква през дърветата и осветява близките статуи.

Лъчът изчезва, а аз се спускам към статуите с надеждата, че Арно не е поставил капани наоколо. Хвърлям се на мократа земя и се сгушвам зад каменното расо на монаха. Останал съм без дъх, а босият ми крак тупти от пареща болка. Усещам нещо лепкаво, сигурно съм го порязал на сухия клон или старите рани са се отворили. Но в момента това е най-малкият ми проблем. Надничам иззад статуята. Без лунната светлина гората не е нищо повече от различни нюанси на черно. Всичко изглежда неподвижно, но след малко по пътя се задава сянка.

Скривам се отново и се притискам до студения камък. Над мен небето е плетеница от облаци и звезди, но тук долу цари пълен мрак. Вглеждам се през дърветата и се моля луната да не се показва. Иска ми се да погледна още веднъж, но се страхувам, че Арно може да ме види. Затова лежа там и се ослушвам за стъпките му. Ветрецът прошумолява през листата и клоните и заглушава всички останали шумове. Затварям очи и се опитвам да си представя къде се намира той в момента. Казвам си, че докато преброя до десет, вече ще ме е отминал. Но стигам до десет и продължавам да не мърдам. Ами ако греша или пък той е спрял? Свивам ръце в юмруци и се опитвам да взема решение. Не мога да стоя тук до безкрай — най-добрият ми шанс да се добера до шосето е, докато Арно е при езерото. Вече трябва да е отминал. Напрягам се и се подготвям да погледна отново.

Чува се приглушен звук от счупени клони.

Лежа абсолютно неподвижен. Задържам дъха си, не смея да дишам. Напрягам се да дочуя нещо въпреки шумоленето на дърветата, моля се облаците да се задържат още няколко минути. Но силният вятър вече ги раздухва, по ръба на черните им силуети се появява сребрист отблясък. Наблюдавам безпомощно как луната се появява отново и залива всичко наоколо с бледата си светлина. И точно тогава чувам пращене на клонки само на няколко метра от мен.

— Шон?

Гласът на Матилде е приглушен. Облекчението, което изпитвам, е толкова голямо, че ме оставя без сили.

— Тук съм.

Тя гледа към другите статуи. Обръща се, когато чува шепота ми, и тръгва бързо към мен, като поглежда през дърветата по посока на пътя, а предателската луна отново скрива лицето си и всичко потъва в сенки.

— Трябва да се махаш — казва тя тихо и ме подканва да клекна зад статуята на монаха. — Баща ми мисли, че все още си при езерото. Трябва да тръгнеш, преди да разбере, че греши.

Дори и в този момент все още се надявах, че тя ще ме успокои, ще ми каже, че няма за какво да се тревожа, че всичко е едно голямо недоразумение. Понечвам да се изправя, но тя ме дръпва надолу. Сега и тя се е превърнала само в сянка, лицето й изобщо не се вижда в мрака.

— Още не. Дай му няколко минути да изчезне. Ето, обуй това.

Подава ми нещо. Не мога да видя какво е, но опипом разбирам, че е ботушът ми.

— Намерих го на пътеката — шепне тя. — Затова реших, че си някъде тук.

— Къде е Гретхен? — питам и се опитвам слепешката да обуя ботуша си.

Кракът ми е лепкав от кръв и е толкова подут, че не може да влезе в ботуша.

— При Мишел.

— Какво каза на баща ти?

— Няма значение. Вземи това.

Матилде бутва още нещо в ръката ми. Ключове и както ми се струва, няколко банкноти.

— Не е много, но само толкова имам. Това също ще ти трябва.

Подава ми нещо плоско и тънко. Трябва ми малко време, за да се сетя, че е паспортът ми.

— Ровила си в раницата ми?

Мисълта ми все още тече бавно, но не мога да си представя кога е имала време да се качи на тавана и да вземе паспорта ми оттам.

— Не сега. Взех го първия път, когато отиде в града.

Не знам какво ме шокира повече — фактът, че е взела паспорта ми, или това, че не съм забелязал.

— Защо?

— Защото не исках да тръгнеш, без да ми кажеш. Искам да те помоля за една услуга, но сега трябва да вървим. Готов ли си?

Услуга?

— Не мога да обуя ботуша — казвам аз, по-объркан от всякога.

— Ще го направиш по-късно. Сега трябва да бързаме.

Тя вече ме избутва иззад статуята. Нямам друг избор, освен да взема ботуша в ръка, камъните и клоните се забиват в босия ми крак.

— Внимавай — предупреждава ме тя и ме насочва встрани от някаква сянка.

В началото не разбирам какво иска да каже, но после виждам острите зъби на нещо скрито.

Грешал съм, че Арно не е поставил капани в близост до статуите.

Но изглежда, Матилде знае къде да стъпва и бързо ме извежда обратно на пътя. Куцукам колкото мога по-бързо след нея, всеки път, когато стъпя на земята, изпитвам болка. Облаците, покрили луната, се разкъсват и през тях пробива бледа мъждукаща светлина. Хвърлям бърз поглед към езерото, но не мога да видя Арно.

— Каква услуга? — питам тихо.

Има достатъчно светлина, за да видя как Матилде подпъхва кичур коса зад ухото си с добре познат жест. Не виждам добре лицето й, но усещам тревогата.

— Искам да вземеш Гретхен със себе си.

— Какво?

— Тихо, чуй ме — Матилде ме стиска за ръката, гласът й е приглушен. — Трябва да я накарам да се махне оттук, а тя ще тръгне с теб. Знам, че искам много, но не очаквам ти да я издържаш. Ще ти пратя още пари, когато мога.

— Господи, Матилде…

— Моля те. Можех да съобщя на полицията за наркотиците в раницата.

Разбира се, че е знаела, мисля си. Толкова съм вцепенен, че дори не мога да усетя шока. Бил съм в треска три дни. Абсолютно непознат. Нима наистина съм мислел, че няма да прерови нещата ми, за да разбере кого лекува? Единственото, което ме изненадва, е, че въпреки всичко ми позволи да остана.

Освен ако не е имала свои причини.

Сенките от надвисналите листа играят по лицето на Матилде, когато луната пробива през облака и се показва. Пътят около нас оживява. Лозите отвъд гората са ясно очертани, коловозите в черния път приличат на линии, нарисувани с въглен. Струва ми се, че забелязвам някакво движение по пътя, докато Матилде ме подканя да вървя по-бързо.

— Бързо, ние…

Изведнъж изтрещява изстрел на пушка. Идва иззад гърба ни, откъм езерото, и двамата трепваме, когато чуваме втори изстрел. Матилде ме дръпва встрани от пътя.

— Насам!

Дърветата се затварят и образуват тунел, а тя ме води към разклонението за кочините на прасетата. Клоните ме шибат, докато тичам след нея и се опитвам да пазя наранения си крак, и после изведнъж излизаме на поляната, където смърди на амоняк. Пълната луна ни осветява като фар и на светлината й виждам свинете, които са се отпуснали на земята и слят, приличат на огромни космати възглавници. Накуцвам след Матилде, надявам се животните да не се събудят. Очаквам, че ще се насочи към гората в далечния край на поляната, но вместо това, тя тръгва към колибата.

— Влез вътре — нарежда ми задъхано и отваря вратата.

Няма време да споря. Влизам и светлината напълно изчезва, когато и двете части на вратата се затварят зад гърба ми. Вонята на карантия и засъхнала кръв ни обгръща отвсякъде. Вътре цари абсолютна тъмнина и учестеното ни дишане звучи прекалено силно в затвореното помещение. Няма прозорец, но когато очите ми привикват към тъмнината, забелязвам петънца от светлина, която се процежда през пукнатините в хоросана. Матилде минава покрай мен и наднича през една пукнатина.

— Тук ли е? — питам шепнешком.

— Не знам. Мисля, че не.

Отивам до стената, за да погледна, и аз и нещо слабо издрънчава, когато се удря в рамото ми. Стряскам се, преди да се сетя, че това е веригата, която виси от макарата. Протягам се в тъмнината, за да я спра, после опипом заобикалям каменната плоча, която се намира в центъра на колибата. Допирам лице до един от процепите в грубата стена, премигвам, когато от дъха ми се вдига прах и пясък. През малкия процеп не се вижда много, а и поляната започва да потъва в сянка, докато един облак се плъзга пред луната. Но от Арно няма и следа.

— Ако ни беше видял, вече щеше да е тук — измърморва Матилде.

Стените на колибата поне ще заглушат гласовете ни. Арно трябва да застане непосредствено пред нея, за да може да ни чуе.

— Може би просто е стрелял напосоки.

— Тогава да вървим.

Вече съжалявам, че дойдохме тук. Тръгвам към тънката ивица светлина, която се процежда около вратата, но Матилде протяга ръка и ме спира.

— Не. Още не.

— Защо? Не трябва ли да тръгнем, докато той все още е при езерото?

— Много е вероятно вече да се връща. Ако избързаме, има опасност направо да се сблъскаме с него.

Права е, но нямам никакво желание да оставаме тук. Бетоновите тухли, от които е изградена колибата, могат да спрат малокалибрен куршум, но ако Арно разбере, че сме вътре, ще бъдем като в капан.

— Ами гората от другата страна на поляната? Не можем ли да се измъкнем оттам?

— Прекалено опасно е. Няма пътека, а баща ми заложи капани и там.

О, Господи! Опитвам се да разсъждавам.

— И какво ще правим?

— Ще чакаме. След няколко минути ще изляза да видя дали е чисто.

— Ами ако не е?

— Ще му кажа, че си се измъкнал, докато той е бил при езерото. След като си легне, ще се върна и ще те взема.

Както обикновено гласът на Матилде е съвсем спокоен. За момент изпитвам необичаен страх, че може да доведе баща си тук, но, разбира се, това е смешно. Нямаше да прави всичко това, ако искаше да ми навреди по някакъв начин. Трябва да й имам доверие.

Сядам на пода, докато тя още веднъж поглежда навън, надявам се, че ще успея да си обуя ботуша. Кракът ми е разранен и подут. Опитвам се да изчистя мръсотията от него и неволно изохквам, когато докосвам нараненото място.

— Добре ли си? — пита Матилде.

Кимам, но след това се сещам, че не може да ме види.

— Няма нищо, само кракът ми.

— Дай да ти помогна.

Чува се шумолене, когато кляка до мен. Усещам хладните й ръце върху кожата си, докато внимателно опипва крака ми в тъмнината. Изпъшквам, когато докосва едно особено болезнено място.

— Някои от раните са се отворили и си порязал стъпалото си. Имаш ли нещо, с което да го превържа?

— Не.

— Няма нищо. Ще ти помогна да си обуеш ботуша.

Косата й докосва ръката ми, когато се опитва да нахлузи ботуша върху подутия ми крак.

— Защо толкова много искаш Гретхен да замине? — питам, като се опитвам да не обръщам внимание на болката. — Заради онова, което е в езерото ли?

Настъпва кратко мълчание.

— Това е една от причините.

Значи знае за случилото се. Струва ми се някак нереално, че водим този разговор. Иска ми се да мога да видя лицето й, но тя е само сянка в мрака.

— Какво стана с Луи, Матилде?

Продължава да се мъчи да нахлузи ботуша на крака ми. За миг решавам, че няма да отговори. Когато най-после проговаря, гласът й е тих и сдържан.

— Открих, че съм бременна, докато той беше в Лион. Щях да му кажа, когато се върне. Имах малко пари, затова се надявах, че ще успея да го убедя да ни отведе някъде. Заедно с Гретхен. Тя… много харесваше Луи. Но трябваше да се досетя, че ще каже на баща ми. Стана скандал. Двамата с Луи се сбиха и…

Премигвам от болка, когато кракът ми изведнъж пропада в ботуша.

— И тогава баща ти е закарал пикапа до езерото и го е бутнал вътре?

— Искаше да се отърве от всичко, което показва, че Луи е бил тук. Когато се върна от Лион, дойде направо във фермата. Беше през нощта, никой не знаеше, че е пристигнал. След това… просто се преструвахме, че не се е случило нищо.

Усещам как ръцете й се плъзват встрани от ботуша, сякаш мислите й са някъде много далеч. Протягам се и започвам да завързвам връзките, а тя се изправя на крака.

— А какво стана с тялото?

Кабината на пикапа беше празна и сега отново се сещам за ронещата се площадка в плевнята.

— Баща ми го докара тук.

— Тук ли?

— Да, за прасетата.

Трябва ми малко време, за да разбера какво иска да каже. Господи! Оглеждам ужасено тъмната вътрешност на малката колиба, спомням си как зашеметената свиня бе повдигната от пода, чувам шуртенето на кръвта в кофата. Изведнъж думите, които Арно каза тогава, придобиват съвсем ново значение.

Прасетата ядат всичко.

— Гретхен знае ли? — питам аз.

— Не знам — отговаря Матилде уморено. — Изпадна в истерия и не беше на себе си, а после никога не спомена за случилото се. Гретхен винаги е имала способността да блокира в съзнанието си онова, за което не иска да мисли, прави го още откакто беше малко момиченце. Все едно никога не се е случвало.

Аз самият съм бил свидетел на подобни случаи. Но споменът за странната амнезия на Гретхен бързо изчезва, когато осъзнавам нещо много по-страшно. До този момент предполагах, че Арно е убил Луи.

Може би не е било така.

Изправям се и кракът ме заболява, но не до такава степен, че да не мога да избягам, ако се наложи. Надничам през процепа в сетната. Под болнавата светлина на луната поляната е празна.

— Бащата ти не е убил Луи, нали? — питам, без да се обръщам.

— Така е.

— Гретхен е болна, Матилде. Има нужда от помощ.

— Болна ли?

— Не можеш вечно да се опитваш да я предпазваш. Дори да не е убила Луи нарочно, рано или късно ще нарани някой друг. Или самата себе си.

— Не, не си разбрал — казва тя, сякаш обяснява на малко дете. — Не Гретхен уби Луи, аз го направих.

Изпитвам необясним хлад в стомаха си.

— Не ти вярвам.

— Луи биеше баща ми, причиняваше му болка — гласът й е спокоен и безизразен, като че ли всички емоции отдавна са я напуснали. — Гретхен се опита да го спре, а той я удари. Силно, в лицето. Тогава взех една лопата и го халосах с нея.

Счупеният нос на Гретхен, мисля си аз вцепенено. Обръщам се към нея в мрака. Стоим толкова близо един до друг, че почти се докосваме.

— Ако е станало случайно, защо тогава не извикахте полицията?

— Не мога да отида в затвора.

За първи път, откакто я познавам, усещам, че се страхува.

— За Мишел ще е достатъчно трудно, но не мога да оставя Гретхен тук сама. Не и с баща ми.

— Защо не? Знам, че ти е сестра, но…

— Не ми е сестра. Гретхен е моя дъщеря.

Дори и в този миг си мисля, че нещо не съм доразбрал. После изведнъж разбирам. Арно? Вонята в колибата сякаш се сгъстява около нас.

— Господи, Матилде…

— Вече чу достатъчно, най-добре да научиш цялата история. — Усещам движението й, когато избърсва бузите си. — Бях на тринайсет години. Баща ми каза на майка ми, че бебето е на едно момче от града. Каза, че трябва да се преструват, че е тяхно, за да спасят репутацията ми. След това съобщи в училище, че съм болна, и ме държа вкъщи, докато Гретхен се роди. После всичко бе така, сякаш тя наистина е тяхна дъщеря.

— Не можа ли да кажеш на някого?

— На кого? Майка ми сигурна се е досещала, но не беше достатъчно силна, за да му се противопостави. А след като тя умря, на кого можех да кажа? На Жорж ли?

— Гретхен знае ли?

— Не! — Неочакваната страст в гласа й ме стряска. — Никога не трябва да разбира. Няма да му позволя да унищожи и нейния живот. Казах му, че ако някога си позволи да я докосне, ще го убия. Единствения път, когато се опита, го блъснах по стълбите толкова силно, че остана на легло цял месец.

Казва го с ледено задоволство. Звучи ми съвсем различно, от жената, която познавам. Или си мислех, че познавам.

— Ами Мишел? Той…

— Мишел е дете на Луи. Но баща ми се отнася към него като към свой собствен син. Винаги е искал да има син, наследник, на когото да остави фермата. Дъщерите не са като синовете, дори Гретхен. Може би затова…

— За това какво? — питам, когато тя замлъква.

Чувам, че въздиша, като че ли с мъка си поема въздух.

— Имаше още едно бебе, след като майка ми умря. Момиченце. Баща ми така и не ми позволи да го видя. Каза ми, че е мъртвородено, но аз… Струва ми се, че я чух да плаче.

Тази ферма е като зловещ комплект матрьошки, мисля си невярващо. Всеки път, когато решавам, че съм стигнал до последната тайна, разбирам, че зад нея се крие друга, още по-зловеща.

— За бога, Матилде, как можеш да стоиш тук? Защо не се махнеш?

— Не е толкова лесно.

— Напротив, лесно е! Вземаш си нещата и си тръгваш! Той не може да те спре!

— Не мога да тръгна без Гретхен.

— Тогава я вземи със себе си!

— Ти изобщо не ме слушаш! — избухва тя и за момент зървам емоциите, скрити зад фасадата. — Какво си мислиш, че правех с Луи? Гретхен няма да остави баща си и да тръгне. Поне не с мен.

Ето че се връщаме отново в изходно положение. Обръщам се и поглеждам през процепа в хоросана, както за да имам време да осмисля чутото, така и за да проверя какво става навън. Разкъсаните облаци закриват луната от време на време. Малката видима част от поляната е все така пуста и спокойна, но дърветата, които я заобикалят образуват непрогледна стена.

— Сега разбираш защо искам Гретхен да се махне оттук — продължава Матилде зад гърба ми. — Не ме интересува как или къде ще отиде. Всичко би било по-добро от това. А тя би тръгнала с теб.

Благодарен съм, че в малката колиба е тъмно, така не ми се налага да се изправя лице в лице с нея. Това, че след всичко случило се все още се опитва да ме убеди да взема дъщеря й със себе си, само показва дълбокото й отчаяние. А може би се надява, че след като сподели с мен, ще се почувствам задължен да го направя. Няма значение какво точно си мисли.

— Не мога. Съжалявам.

Чувам нещо зад себе си. Обръщам се и виждам, че слабата светлина около вратата е изчезнала, защото Матилде е застанала пред нея, след това чувам още някакъв шум. Едва доловим, почти като шепот — леко стържене на стомана в камък. Изведнъж се сещам за касапския нож, който Жорж бе взел от каменната плоча.

— Ще промениш ли решението си? — пита Матилде в тъмното.

Мигът продължава цяла вечност, след това изведнъж отвън се чува шум. Заглушен е бързо, но човек не може да го сбърка.

Проплакване на дете.

Усещам около себе си бързи движения и в следващия момент лунната светлина нахлува вътре, защото Матилде е отворила вратата. Виждам, че ръцете й са празни, когато изхвърча навън. Изтичвам след нея, очаквам да видя баща й, който ни чака с пушката.

Но Арно не е отвън. Там стои Гретхен.

Държи Мишел пред себе си като щит. Затиска с ръка устата му и не му позволява да се движи, а той се съпротивлява. Само един поглед е достатъчен, за да разбера, че е чула всичко.

— Гретхен… — започва неуверено Матилде.

— Не е вярно. Ти не си ми майка.

— Разбира се, че не съм — казва Матилде и се опитва да се усмихне.

— Татко не е направил онези неща. Не ти вярвам, лъжеш!

— Права си, всичко си измислих — Матилде протяга ръце към нея. — Причиняваш болка на Мишел. Дай аз…

— Не се доближавай! — крещи Гретхен и отстъпва назад.

Мишел извърта лице, освобождава се от ръката й и започва силно да реве. Матилде прави крачка към тях.

— Искам само да…

— Стой далече от мен!

Обръща се и побягва, все още притискайки Мишел до себе си. Без да обръщам внимание на болката в крака си, настигам Матилде, която се е спуснала след нея, но Гретхен вече е край кочините. Стига до ограждението на нереза и вдига Мишел до оградата.

— Махай се! Говоря сериозно!

Матилде се поколебава, но спира до мен, а Гретхен продължава да държи Мишел надвесен над оградата. Нерезът не се вижда никъде, но плачът на бебето е разтревожил свинете в съседната кочина. Тревожното им грухтене допълва създалата се суматоха.

— Хайде, Гретхен, не искаш да му навредиш — казвам аз.

— Млъквай! — крещи тя, лицето й е изцапано и мокро от сълзи. — Не ти пука за мен! И ти си същият като нея!

В кочината зад нея настъпва раздвижване. Зурлата на нереза се подава от входа на кочината, който прилича на пещера. Малките злобни очички ни оглеждат под огромните уши.

— Гретхен, моля те, изслушай ме — дори на лунната светлина лицето на Матилде изглежда сиво. — Съжалявам, ако…

— Не, не съжаляваш! Лъжеш! Татко не е направил това! Майка ми е мъртва, ти не си ми майка!

Зад нея нерезът вече е излязъл целият под лунните лъчи. Започва да се приближава, като ни наблюдава през цялото време.

— Плашиш Мишел — казва Матилде. — Дай ми го и след това…

— Не! — изкрещява Гретхен и в този миг нерезът изквичава и се хвърля към оградата.

Блъсва се в една от дъските и докато Гретхен отстъпва, аз се спускам към нея. Но тя ме вижда и отново надвесва бебето над оградата.

— Махай се!

Отстъпвам назад. Нерезът за пореден път се блъска в оградата, вече е разярен. Бебето пищи и размахва крака във въздуха.

— Не! — Матилде притиска ръка към устата си. — Моля те, недей! Не искаш да причиниш нищо лошо на Мишел, той е…

— Какво е? Мой брат ли? — лицето на Гретхен бавно се сбръчква, когато Матилде не й отговаря. — Не е истина! Не ти вярвам!

Започва да хлипа и притиска Мишел до себе си. Слава Богу, казвам си аз и въздишам дълбоко. Усещам как Матилде също се отпуска и пристъпва напред.

— Хайде да отидем вкъщи — казва тя кротко. — Дай да взема Мишел и…

Гретхен рязко вдига глава.

— Курва!

Лицето й се изкривява и отново вдига Мишел. Дъските скърцат и се огъват при набезите на нереза. О, Господи, мисля си и се подготвям да скоча към нея, но много добре знам, че нито аз, нито Матилде ще успеем да стигнем навреме.

Матилде стои с протегнати ръце. Луната се показва зад облака и осветява сцената като прожектор.

— Моля те, нека да ти обясня…

— Курва! Ти си лъжкиня и курва!

— Гретхен, моля те…

— Млъкни! Мразя те, МРАЗЯ ТЕ!

Гретхен се обръща към кочината и се чува звук, като от изплющяване на камшик. Тя се олюлява, все още стискайки Мишел. Спускам се към нея, когато краката й се подкосяват, но Матилде е стигнала преди мен. Грабва Мишел, който е паднал от външната страна на оградата, реве силно, но не е пострадал. Подава ми го и отива при дъщеря си.

На фланелката на Гретхен се е появило тъмно петно, което става все по-голямо. Все още не мога да осъзная какво се е случило, след това чувам стон. Обръщам се и виждам Арно, който стои до ръба на поляната. Прикладът все още е подпрян на рамото му, но докато го наблюдавам, бавно свежда цевта надолу и я насочва към земята.

Затичва се непохватно към нас, а Матилде кляка до Гретхен. Тя лежи по гръб, крайниците й конвулсивно се свиват, очите й премигват към небето.

— Матилде… — гласът й е слаб като на объркано и изгубено момиченце. — Матилде, не…

— Тихо, всичко е наред, не се опитвай да говориш.

Матилде хваща ръката й, в това време Арно се спуска към нас, спира, за да докосне Мишел, и се отпуска на колене от другата страна на Гретхен.

— О, Господи, не…!

Умът ми отказва да разсъждава. Стоя там безпомощно и непохватно държа Мишел. Казвам си, че пушката е прекалено малък калибър и не би могла да причини сериозни наранявания, че с нея може да се убие само птица или заек. Но кръвта продължава да се просмуква във фланелката на Гретхен, тя започва да кашля и от устата й излизат кървави съсиреци.

— Не! — казва Матилде, като че ли я упреква. — Не!

Гретхен е впила поглед в нея, очите й са широко отворени и уплашени. Със свободната си ръка Матилде притиска малката дупка в гърдите й. Гретхен се опитва да каже нещо, но от устата й изведнъж се излива кръв и тя започва да се дави. Гърбът й се извива като дъга, краката й започват да ритат пръстта в спазъм. За момент остава напълно неподвижна, като че ли се напряга. След това цялото напрежение напуска тялото й и всичко свършва.

Над нас се спуска тишина, обгръща ни като балон, който нито плачът на Мишел, нито квиченето на нереза могат да спукат. Матилде е полуседнала, полулегнала на земята, затиснала е единия си крак под себе си. Все още държи ръката на Гретхен. Отпуска я на земята, когато Арно започва да гали лицето на дъщеря си и да плаче.

— Съжалявам. Щеше да го хвърли. Трябваше да го направя — хлипа той. — О, Господи, не, толкова съжалявам!

Матилде поглежда баща си над тялото на Гретхен, протяга ръка и шамарът изплющява по-силно от изстрел. Арно сякаш не усеща нищо, клати се напред-назад, а върху бузата му е останал кървав отпечатък.

Зад него нерезът продължава да се блъска като луд в оградата, възбуден от миризмата на кръв. Матилде несигурно се изправя на крака. Разсеяно подпъхва косата зад ухото си, но обичайният жест е несъзнателен и несигурен, единственото, което постига, е да остави върху бузата си тъмно петно. Тръгва залитайки към мястото, където Арно е оставил пушката.

— Матилде — казвам аз, гласът ми прозвучава като грачене.

Сякаш изобщо не съм проговарял. Взема пушката и тръгва към нас, олюлява се също както преди малко. Ръцете й са изцапани с кръв до лактите.

— Матилде — повтарям и се опитвам да удържа Мишел в ръцете си.

Но вече не съм нищо повече от наблюдател. Тя се надвесва над баща си, който все още е коленичил до Гретхен. Той не вдига поглед, когато тя зарежда пушката и опира приклада в рамото си.

Трепвам и отстъпвам, когато пушката гръмва. Изстрелът е последван от писъка на нереза. Поглеждам отново и виждам, че Арно все още плаче до дъщеря си. Матилде минава покрай него и стреля още веднъж. Този път чувам как куршумът попада в тялото на нереза. Той реве и се завърта, след това отново се хвърля към оградата. Матилде спокойно зарежда пушката отново. Приближава се и този път стреля право в гърба на животното. Всеки изстрел е придружен от яростно квичене и нерезът продължава да се блъска в оградата. Тъмносивата му кожа е почерняла от кръв и той реве от болка и гняв.

Матилде опира цевта до ухото му, натиска спусъка и квиченето на животното внезапно спира.

Над кочините пада тишина и ни обгръща като саван. Само тихият плач на Арно нарушава покоя, но малко по малко започват да се чуват и други звуци. Уплашеното квичене на прасетата, плачът на Мишел, шумоленето на дърветата. Животът около нас отново поема обичайния си ход, а Матилде оставя пушката да падне от ръцете й. Очите й гледат в нищото, докато баща й е коленичил, надвесен над трупа на Гретхен, а аз стоя встрани, убеден, че този миг ще продължава вечно.

Епилог

Ситният като мъгла ръмеж, толкова слаб, че не прилича на дъжд, замъглява разделителната линия между земята и ниските сиви облаци. Дърветата около пътя приличат на скелети, голите клони се показват сред останалите тук-там листа, а някогашните житни поля, са се превърнали в голи стърнища, които очакват някой да ги изоре.

Изминавам последния километър до фермата. След като колата замина, ми хрумна, че по странна прищявка на съдбата с последните няколко коли, които ме качиха на стоп, се придвижих по същия маршрут, по който бях дошъл тук за първи път. Спирам, когато стигам до портата с бодлива тел, и поглеждам през нея към познатия път, който се губи сред лозите. Пощенската кутия с надпис „Арно“ все още стои забита на стълба. Но белият надпис е още по-изтрит, отколкото си спомням, и ръждясалият катинар, който трябваше да спира достъпа на външни хора, е заменен от много по-масивен, от стомана и месинг. В центъра на портата е поставено и друго, доста по-тактично предупреждение — напечатана бележка, в която се съобщава, че имотът е собственост на банката.

Прокарвам ръка по износената метална конструкция на портата, но не правя никакъв опит да се прехвърля през нея. След като стигнах дотук, не ми се иска да продължавам нататък. Изчаквам една кола да профучи покрай мен, след това хвърлям раницата си от другата страна и с мъка се покатервам през ръждясалата тел. Пътят, който някога беше прашен, сега е покрит с кал и локви и без зеленината, която да я скрива, скоро съзирам къщата през оголените клони на дърветата. После пътеката влиза в двора и виждам колко много се е променило всичко едва за няколко месеца.

Мястото е напълно запустяло. Няма кокошки, които да подтичват наоколо, докато преминавам по калдъръма, а микробусът и ремаркето са преместени и вече не стоят на входа на конюшнята. Счупеният часовник все още показва нищо без двайсет, древният трактор също е там, прекалено счупен и грохнал, за да бъда местен от вечния си дом. Къщата е затворена, капаците на прозорците й са пуснати и тя изглежда още по-рухнала под ръждясалото скеле. Онази част от стената, която ремонтирах, ми се струва по-малка от това, което си спомням, козметичен ремонт, който не може да прикрие разрухата.

Опасявах се да се върна тук. Но сега, когато пристигнах, не изпитвам нищо особено. Новият сезон и мрачният пейзаж са съвсем различни от спомените ми и убиват въздействието на някога познатата обстановка. Сега всичко наоколо ми се струва странно и сюрреалистично, все едно се връщам към някой трескав сън.

В дните след като Арно простреля малката си дъщеря в сърцето, безброй пъти разказах историята пред френската полиция. В крайна сметка, след като се убедиха, че съм им казал всичко, което знам, ми позволиха да се върна обратно в Англия. Получиха уверението ми, че ще съм тук за процеса, и що се отнася до мен, наистина бях готов да го направя.

Не им споменах единствено, че решението няма да е мое.

След горите и полята на фермата Лондон ми се стори сив и мръсен. Въпреки отсъствието ми светът бе продължил да се върти — улиците все още кипяха от живот, трафикът бе все така убийствен и Темза продължаваше да си тече. Завръщането ми беше знаменателно събитие единствено за мен самия. Очаквах полицията да ме издирва или поне да ме чака заповед за арест. Но реалността се оказа далеч не толкова драматична.

Изобщо не бях поставял под съмнение факта, че Лени е разказал на полицията какво се случи в Докландс през онази нощ. Но трябваше да се досетя, че последното нещо, което би искал той, ще е да привлича вниманието на властите, особено при всички неудобни въпроси, които биха последвали. Затова беше оставил тялото на Джулс на улицата, където го открили по-късно същата сутрин. Тъй като нямало нито улики, нито очевидци, полицията го приела за поредния случай на избягал от местопроизшествието шофьор и всичко най-вероятно щеше да си остане така. Докато не влязох в полицейския участък.

Разбира се, нещата не приключиха с предаването ми в полицията. Над главата ми все още тегнеше заплахата какво ще направи Лени, когато разбере, че съм се върнал. Но по това време бившият бизнес партньор на Джулс имаше свои собствени проблеми. Един миришещ на кафе сержант от криминалната полиция ми каза, че Лени е бил задържан по време на полицейска акция срещу наркотрафиканти. Бил обвинен в нападение на полицай, но освен това го чакала дълга присъда за доставка и разпространение на тежки наркотици.

Успях да задържа лицето си безизразно, когато чух новината.

Имаше и друга изненада. Предполагах, че ще бъда задържан, поне докато се реши в какво ще бъда обвинен. Вместо това в края на разпита ми казаха, че ме пускат под гаранция.

— Върна се от Франция, за да се предадеш — сви рамене полицаят. — Не мисля, че има голям риск да избягаш.

Тъй като нямаше какво друга да правя, се запътих към стария си апартамент. Очаквах да заваря някой друг да живее там, а вещите ми отдавна да са изхвърлени. Но ключът ми все още пасваше на бравата и когато влязох, заварих всичко точно така, както го бях оставил. Ако не беше насъбралият се прах и натрупалата се поща, по нищо нямаше да личи, че съм заминавал. И тук никой не бе забелязал отсъствието ми, наемът автоматично е бил теглен от банковата ми сметка, постепенно стопявайки спестяванията, с които възнамерявах да отида във Франция. Не можех да не призная иронията. Но въпреки всичко това означаваше, че има къде да спя, докато съдът насрочи делото.

Нямаше никакъв смисъл да мисля за по-далечното бъдеще.

Така се върнах обратно в черупката на предишния си живот. Дори — след разкайващ се разговор със Сергей — получих обратно работата си в „Зед“. Имах нужда от парите, но пак беше странно. Сякаш събитията от лятото изобщо не се бяха случвали. Усещането стана още по-натрапчиво, когато един ден случайно срещнах Калъм.

— Здрасти, Шон — каза ми той. — Не съм те виждал напоследък. Какво става с теб?

Тогава осъзнах, че той изобщо не знае, че съм напускал Англия. Хората си имат свой собствен живот и е много суетно да мислим, че играем някаква значителна роля в него.

— Купи ли си билети за сезона на „Новата вълна“ в „Барбикан“? — попита Калъм.

Изглеждаше много изненадан, когато му казах, че дори не знам за това. Едно време щях да се втурна за билети като луд, но сега изобщо не реагирах на новината. Замислих се и осъзнах, че изобщо не съм ходил на кино и не съм гледал нито един филм, откакто се върнах. Решението дори не беше съзнателно, просто имах да правя по-важни неща.

Клоуи би го оценила.

След цялото притеснение и всичко, което си бях представял, самият процес беше почти разочароващ. Известно време се говореше, че ще ме обвинят в непредумишлено убийство, но после това тихичко отпадна. Досието на Джулс, което бе изпъстрено с насилие и наркотици, както и отношението му към Клоуи, натежаха в моя полза. Дори фактът, че на практика бях откраднал колата му, бе счетен за твърде неясен, за да му се обърне внимание. Бягството ми от страната беше в мой ущърб, но адвокатът ми твърдеше, че съм го направил при самозащита и съм имал всички основания да се страхувам за живота си. А относно това, че ми е отнело повече от обичайното, за да се предам… Е, за това имаше смекчаващи вината обстоятелства.

Признаха ме за виновен за това, че не съм съобщил за инцидента, както и за това, че съм напуснал местопроизшествието. Получих шестмесечна условна присъда с изпитателен срок от две години.

Бях свободен човек.

* * *

Останах в Лондон само колкото да си подам предизвестието за напускане и да се сбогувам с един-двама приятели. После си тръгнах. Нямаше какво повече да ме задържа там, а и имах недовършена работа, за която трябваше да се погрижа.

И ето ме тук.

Отивам към къщата, подхлъзвайки се леко по мокрия калдъръм. Вратата на килера е затворена. Дъждът се стича по скелето и капе върху мен, докато стоя навън с внезапната убеденост, че вратата е заключена. Но не е така — там няма нищо, което някой би пожелал да открадне. Изкривената врата изскърцва и неохотно се отваря. Вътре ми се струва по-тъмно от всякога, сивкавата дневна светлина, която навлиза откъм двора, едва успява да освети вътрешността на помещението. Червеният гащеризон го няма, но всичко друго е така, както съм го оставил. Отивам при торбите с пясък. Една от тях е малко встрани от останалите, но не толкова, че да прави впечатление. Оставям раницата си на земята, навивам ръкава си и бъркам във влажния пясък чак до лакътя. В началото започвам да ровя бавно, но когато не откривам нищо, нетърпението ми нараства. Пъхам ръка по-дълбоко и част от пясъка се посипва по пода. Точно когато съм напълно убеден, че вътре няма нищо, пръстите ми докосват нещо твърдо. Измъквам го навън.

Пакетът изглежда точно така, както когато го оставих тук, в онзи следобед след посещението на полицията. Не споменах за него, когато разказах историята пред следователите, не че се гордея с този факт. Но дори и да бяха повярвали, че не съм знаел какво има в багажника на колата на Джулс, щеше да е трудно да обясня защо съм задържал пакета.

Дори аз самият не съм сигурен, че знам причината.

По онова време ми се стори, че килерът е подходящо скривалище, но не очаквах, че пакетът ще престои тук толкова дълго. Оттогава почти не бе минал ден, в който да не ме безпокои мисълта, че някой ще го открие, че килерът ще бъде претърсен и изпразнен. Но тревогите ми са били напразни.

Матилде запази тайната ми, също както аз запазих нейната.

Новината за убийството на Луи и смъртта на Гретхен бе по-срещната с огромно възмущение от жителите на града. Но докато фактите около трагедията скоро станаха широко известни, не може да се каже същото за истината, която се крие зад тях. В нощта на трагедията, преди да тръгна от фермата, за да извикам полиция и линейка, Матилде ме помоли да не разкривам, че тя е майка на Гретхен.

— Обещай ми! — настоя тя с изопнато от мъка лице. — Обещай ми, че няма да им кажеш нищо!

Тогава не исках да я изслушам. Не разбирах какво може да спечели, ако продължава да мълчи, а мисълта, че прикривам Арно, ме отвращаваше. Но Матилде стискаше ръката ми, а сивите й очи горяха.

— Не е заради мен, а заради Мишел. Моля те!

Тогава разбрах. Във всичко, което някога е правила, най-важни за нея винаги са били децата й. На сина й ще му е достатъчно трудно да расте с позора, че майка му и дядо му са убийци, и без да му се лепва още по-страшно клеймо. Не можех да я обвиня, че иска да му го спести. А може би имаше и друга причина за молбата й. Ако излезеше наяве кои са родителите на Гретхен, бащата на Мишел съвсем логично също би бил поставен под въпрос. Матилде ми беше казала, че е син на Луи, но не съм убеден, че би искала твърдението й да бъде подложено на проверка.

По-добре е някои камъни да си останат на мястото.

Затова замълчах и скрих тайната на Матилде. Мислех, че фермата едва ли би могла да пази други тайни, но грешах. Арно не направи опит да отхвърли нито едно от обвиненията срещу себе си и разказът му за убийството на Луи напълно съвпадаше с този на Матилде. Различаваше се само по една подробност.

Каза, че той го е убил.

Според Арно Луи започнал да идва на себе си, след като е бил закаран в колибата до кочините, очевидно ударът на Матилде само го е бил зашеметил. Затова Арно довършил започнатото, разчленил тялото и го дал на прасетата. Когато полицията го попита защо го е направил, той отговори по типичния си безцеремонен начин:

— Всички прасета имат еднакви гърла.

Възможно бе да е излъгал, да се е опитал да поеме вината и така да предпази Матилде. Но ми е трудно да го повярвам. Като се има предвид какъв човек беше, е по-вероятно съзнателно да е оставил дъщеря си да вярва, че е убила собствения си любовник. Това би я привързало към него още повече, а подобна безсмислена жестокост напълно съответства на Арно, когото познавах. Що се отнася до това защо си призна, мисля, че след като загуби всичко, вече нямаше причина да мълчи.

Матилде се погрижи за това, като помоли Жан-Клод и жена му да осиновят Мишел.

Бях шокиран, когато го чух, но после започнах да се досещам за причината да го направи, макар да не можех да си представя какво й е струвало да се откаже от сина си. Дори съдът да проявеше снизхождение, тя знаеше, че Мишел изобщо няма да я помни, когато я освободят. Затова както винаги Матилде бе поставила неговия интерес над своите. Жан-Клод щеше да осигури на Мишел добро семейство и по-важното — щеше да му даде ново начало. А що се отнася до Арно, мисълта, че любимият му внук ще бъде отгледан от брата на Луи, щеше да го измъчва много повече от каквато и да била присъда.

Както всичко свързано с нея, отмъщението на Матилде бе фино.

Едва разпознах съсипания старец, когото въведоха в съдебната зала. Месата му висяха като костюм, който не му е по мярка, отпуснатата кожа под брадата му се люшкаше като на пуяк. Промяната личеше най-силно в очите му. Стоманеният поглед вече го нямаше, беше притъпен от съмнения и от загуби.

Онзи Арно, когото помнех, се появи в съда само за миг. Когато прочетоха присъдата му, той вдигна глава и огледа залата с добре познатото ми дълбоко презрение. След това погледът му срещна очите на дъщеря му. Тя също го гледаше — спокойно и неумолимо, докато той не сведе глава.

Присъдата на Арно беше неизбежна, но това, което ме изненада, бе, че признаха Матилде за виновна почти наравно с баща й. Дори и да не беше нанесла фаталния удар, беше помогнала за прикриване на убийството. И тъй като никой не знаеше, че през целия си живот е била жертва на насилие, ролята й в убийството на Луи изглеждаше необяснимо жестока. Когато чу присъдата си, на външен вид остана спокойна както винаги, макар да видях как ръката й потрепери, когато подпъхна кичур коса зад ухото си. Гледах безпомощно как я извеждат от залата. Когато стигна до вратата, за миг вдигна поглед и ме погледна право в очите.

След това вратата се затвори и тя изчезна.

* * *

Изтупвам пясъка от найлоновата обвивка на пакета и излизам от килера. Ръмежът се превръща в истински дъжд, когато прекосявам двора и се отправям към плевнята. Водата се стича от входа, докато подпирам раницата си на стената. Вътре е тъмно, студено и влажно, като че ли никога не е имало лято. Различавам блясъка на винените бутилки по дървения рафт в дъното на помещението, виното е прекалено кисело, за да ги пожелае някой. Циментовата площадка изглежда по-малка, отколкото си я спомням, цепнатината в нея все още не е поправена. Възнамерявах за последен път да се кача на тавана, но сега, когато съм тук, разбирам, че няма смисъл да го правя. Вместо това оставям раницата си на сухо в плевнята и тръгвам по пътя към езерото.

Земята е мокра и кална, останалите без листа лози приличат на редици преплетена тел. Дори гората ми изглежда различна без зеленото покривало на листата. Кестените са голи и под капещите им клони са се натрупали жълти листа и бодливи обвивки.

Тази година няма да има кой да прибере реколтата.

Отминавам бързо разклонението, което води към кочините на прасетата. Спирам едва когато стигам до статуите. Мислех, че вече са ги отнесли, но те все още стоят на местата си. Непроменени и явно непожелани. Опитвам се да си спомня как се чувствах онази нощ, когато се криех тук от Арно, да преживея отново страха и несигурността, които изпитвах. Не мога. На сивкавата дневна светлина статуите не са нищо друго, освен обикновени каменни фигури. Обръщам се и продължавам надолу към езерото.

Водата е сива и набраздена от вятъра. Пръстта върху скалата изглежда като разорана от големи гуми. Стоя под голите клони на стария кестен и гледам как дъждовните капки падат в езерото. Не виждам под повърхността му, но знам, че там вече няма нищо. Пикапът на Луи отдавна е изваден и откаран оттук.

Обвитият в найлон пакет тежи в ръката ми. И сега чувствата ми към него са толкова нееднозначни, колкото и в първия момент, когато го видях в багажника на аудито. Имах достатъчно възможности да се отърва от него още през лятото и въпреки това не го направих. Можех да си кажа, че причината е просто проява на страх, нещо като застраховка, в случай че Лени или някой друг от бизнес съдружниците на Джулс си го поиска обратно, но знам, че това не е цялата истина. Също както човек обръща камък, за да види какво има под него, така и аз сега, когато съм тук, мога най-после да призная истинската причина да запазя пакета през цялото време.

Не можех да се откажа от него.

Нямам представа колко струва съдържанието му, но съм сигурен, че никога не съм държал в ръцете си толкова много пари. Достатъчно, за да започна нов живот. И сега, след като Джулс е мъртъв, а Лени — в затвора, вече няма кой да го потърси. Бях в Лондон достатъчно дълго и ако някой искаше да ме открие, можеше спокойно да го направи. Поставям пакета на дланта си и преценявам теглото му, усещам възможностите, които се крият под шумолящата обвивка. След това извивам ръка и го захвърлям в езерото, колкото се може по-далече.

Той прави парабола на фона на сивото небе и цопва едва чуто във водата.

Пъхам ръце в джобовете си и наблюдавам как кръгчетата, образували се на повърхността, постепенно изчезват. Клоуи не получи втори шанс, нито пък Гретхен. Затова аз няма да пропилея своя. Обръщам се и тръгвам обратно през гората. Спирам до плевнята, за да си взема раницата, и след това се отправям към къщата. Свърших това, за което дойдох, но има още нещо, което искам да видя, преди да си тръгна.

Градината зад кухнята е неузнаваема. Козите и кокошките ги няма, зеленчуците в подредените лехи са подивели и обрасли отвсякъде. Малката цветна леха е задушена от бурени, но дори толкова късно през годината, все още се забелязват няколко цветни петна. Спирам и я оглеждам, мисля за тъгата, изписана по лицето на Матилде, докато се грижеше за това малко парче земя. Като че се грижи за светилище.

Или за гроб.

Матилде не ми каза какво е направил баща й с останките на мъртвородената им дъщеря, но знам в какво й се е искало да вярва. Полицията така и не разбра за другите престъпления, освен за убийството на Луи, така че малката цветна леха си остана незасегната. Но колкото и да се опитвам, не мога да си представя, че Арно ще погребе доказателствата за своето престъпление на място, където лесно биха били открити. Особено като се има предвид, че е разполагал с много по-практичен начин да се отърве от тях, както доказва случаят с Луи. Много се съмнявам, че би изпитал по-различни чувства само защото става въпрос за собствената му плът и кръв.

Не и когато е просто още една дъщеря.

Това са само спекулации от моя страна, но има и други въпроси без отговор. Дори и сега все още не мога да преценя дали онова, което чух в последните секунди в колибата, е било шум от ножа, който Матилде вдига от каменната плоча. Не искам да го вярвам, но тогава се сещам за всичко, което е направила, за да предпази семейството си. След като открих пикапа на Луи в езерото, тя вече нямаше какво да губи, като ми разкаже цялата история. Все още се надяваше, че ще ме убеди да взема Гретхен. Но след като й отказах, дали наистина щеше да ме остави да си тръгна с цялата информация, с която разполагах?

Когато съм по-оптимистично настроен, си казвам, че би го направила. Веднъж преди това вече ми бе спасила живота, след като стъпих в капана. Тогава обаче бях възможност, а не заплаха. Когато съм в мрачно настроение се питам какво щеше да се случи с мен, ако състоянието ми се беше влошило, вместо да се подобри. Дали наистина щеше да се погрижи да получа адекватна медицинска помощ, както ми беше казала, като се имат предвид всички рискове, които биха последвали от това? Или може би щях да завърша като Луи, поредната порция за прасетата на Арно?

Не знам. Може би съм толкова покварен от тайните, които крие фермата, че ги виждам дори там, където не съществуват. Без много да мисля, клякам и започвам да скубя бурените от цветната леха. Не знам защо го правя, но ми се струва, че постъпвам правилно. Изправям се, когато лехата почти придобива някогашния си вид, и за последен път се оглеждам наоколо. След това избърсвам калта от ръцете си, връщам се обратно в двора и изсвирвам силно с уста.

— Лулу! Ела тук, момичето ми.

Шпаньолът изскача иззад конюшнята, където души нещо. Липсата на един заден крак не му пречи да се движи бързо, а ентусиазмът му е толкова голям, че ме кара да се усмихна. Нямах никакво намерение да вземам кучето, но никой друг не го поиска, а ветеринарят нямаше как да го задържи. Не можех да позволя да бъде приспано. Освен това е изненадващо по-лесно да пътуваш на стоп, когато си с трикрако куче.

Когато минаваме пред къщата, Лулу спира пред кухненската врата и започва да вие. Но не се задържа дълго, скоро тръгва след мен през двора и обратно по черния път.

Промъква се под портата, докато аз се покатервам, за да я прескоча. Излизаме навън и аз оглеждам шосето и в двете посоки. Не се вижда нито една кола. Лулу ме наблюдава с щръкнали уши и се поклаща леко, докато чака да реша в коя посока да поемем. Трудно й е да пази равновесие само когато стои на едно място.

Докато продължаваме да се движим, тя няма абсолютно никакъв проблем.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.